NNCL483-365v1.0

Robin Cook
Agy

MEGJELENT AZ
IPM KÖNYVTÁR
SOROZATBAN

A fordítás a Macmillian London Ltd
kiadása alapján készült.
Copyright © 1981 by Robin Cook

Fordította: F. Nagy Piroska
A címlapot tervezte: Helényi Tibor

Hungarian translation © F. Nagy Piroska, 1987

"Az agyban, és csakis az agyban keletkezik örömünk, vígságunk, nevetésünk és bolondozásunk, éppúgy, mint bánatunk, szenvedésünk, gyászunk és könnyünk…"
Hippokratész:
A szent kór (XVII. rész)

1.

Március 7.
Katherine Collins bizonytalan léptekkel ment végig a járdáról főlvezető három lépcsőfokon. Aztán meglökte a csupa üveg és krómacél ajtót, de az nem nyílt ki. Hátrahajolva nézett föl a magasan díszelgő feliratra: "Hobson Egyetem Egészségügyi Központja: New York város betegei és elesettjei szolgálatában." De Katherine inkább ezt olvasta ki belőle: "Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel." Mikor hátrafordult, pupillája összeszűkült a márciusi reggel fényében; legszívesebben rohant volna vissza, haza a meleg lakásba. Bárhová szívesebben ment volna, mint ide, a kórházba. Mielőtt azonban elindulhatott volna, néhány beteg lépkedett föl a lépcsőn. Elhaladtak mellette, habozás nélkül kinyitották a klinika főépületének ajtaját, s már el is nyelte őket a baljós épület
Katherine egy pillanatra lehunyta a szemét, s elálmélkodott saját ostobaságán. Hát persze! A klinika ajtaja kifelé nyílik. Oldalához szorítva táskáját, kinyitotta az ajtót, és elindult az épület gyomra felé. Először a szag támadta meg. Huszonegy éve – mióta csak a világra jött – nem tapasztalt még ehhez foghatót. Ez az erőszakos szag szinte teljesen kiölte Katherine-ből a kurázsit, amit oly nehezen szedett össze magában erre a látogatásra, far hónappal ez előttig, amikor először tette be a lábát a klinikára, eszébe sem jutott, hogy egyszer ő is meghalhat; saját egészségét természetes jelenségnek érezte. Azóta ez megváltozott, és amint belépett a klinikára, a szaggal együtt megrohanták a gondolatok is, amelyek az utóbbi időben mind akörül forogtak, hogy valami baj van az egészségével. Összeszedte magát, ráharapott az alsó ajkára, s elszántan elindult a felvonók felé.
Idegesítette a kórház nyüzsgése. Szeretett volna begubózni, mint egy selyemhernyó, nehogy valaki hozzáérjen, ráleheljen vagy ráköhögjön. Nehezen tudta elviselni az eltorzult arcok, hámló kiütések, nedvedző sebek látványát. A liftben még rosszabb volt; testközelben keltett utaznia egy sor olyan emberrel, akik mintha csak Brueghel valamelyik vásznáról másztak volna le. Tekintetét mereven az emeletet jelző számokra szögezte, s megpróbált nem figyelni a környezetére. Elképzelte, mit mond majd a nőgyógyászati klinika asszisztensnőjének:
– Hello! Katherine Collins vagyok, egyetemi hallgató. Már négyszer jártam itt. Rövidesen hazautazom, hogy megbeszéljem az egészségügyi problémáimat a házi orvosommal, ezért szeretnék másolatot kérni a nőgyógyászati leleteimről.
Ez így elég egyszerűnek tűnt. Katherine tekintete a liftkezelőre tévedt. Az arca rendkívül széles volt, de amikor a férfi elfordult, Katherine látta, hogy a koponyája szinte lapos. Szemét önkéntelenül is fogva tartotta a torz látvány, és amikor a liftkezelő visszafordult, hogy bejelentse a harmadik érteleiét, elkapta a lány tekintetét. A férfi egyik szeme lefelé és ugyanakkor kifelé nézett, a másik szinte ördögi erővel fúródott Katherine szemébe. Katherine érzékelte a pillantást, s érezte, hogy az arca lángba borul. Egy nagydarab, szőrös ember nyomakodott el mellette az ajtó felé. A lány, kezével a lift falához támaszkodva, lenézett egy szőke, ötéves forma kislányra. Az egyik zöld szem viszonozta a mosolyát. A másik eltűnt egy hatalmas, ibolyaszínű daganat alatt. Az ajtó becsukódott, s a lift elindult fölfelé, Katherine-t enyhe szédülés fogta el. Ez nem ugyanaz a szédülés volt, mint amelyik egy hónapja megelőzte azt a két rohamot; de ebben a zárt, levegőtlen liftben ettől is megrémült. Lehunyt szemmel küzdött a bezártság pánikérzése ellen. Valaki köhögött mögötte; érezte a nyakán a könnyű párát. A lift zökkenve megállt, az ajtók kinyíltak, és Katherine a klinika negyedik emeletén kiszállt. A falhoz támaszkodva megállt, s hagyta, hogy az utána jövők elhaladjanak mellette. A szédülés hamar elmúlt. Mikor ismét jól érezte magát, elindult balra egy előtéren át, melyet vagy húsz éve festettek zöldre.
A folyosó a nőgyógyászati klinika várótermébe torkollott. A levegőt betöltötte a betegek panasza, a gyerekzsivaj és a cigarettafüst Katherine átvágott a termen, majd jobbra fordult, egy zsákutcába vezető folyosóra. Az egyetem nőgyógyászati klinikájának, amely az összes kollégium hallgatónőit és a kórház alkalmazottait szolgálta ki, külön váróterme volt, de semmivel sem volt elegánsabb a nagy várónál. Amikor Katherine megérkezett, már hét nő ült az acélcsöves műanyag székeken. Valamennyien régi képes újságokat lapozgattak idegesen. Az asszisztensnő, egy keskeny arcú, sápadt, fakó hajú, huszonéves forma nő egy asztal mögött ült. Lapos mellére tűzött táblácska hirdette a nevét: Ellen Cohen. Katherine közeledtére fölpillantott.
– Hello! Katherine Collins vagyok… – Katherine észrevette, hogy hangja nem cseng olyan magabiztosan, mint szeretné. Mire előadta a kérését, maga is rájött, hogy akaratlanul is mentegetőzött. Az asszisztensnő rábámult. – A leleteit akarja? – kérdezte, félig megvetően, félig hitetlenkedve.
Katherine bólintott, és mosolyogni próbált.
– Hát, ezt Blackman kisasszonnyal kell megbeszélnie. Foglaljon helyet. – Ellen Cohen ezt már ridegen, ellentmondást nem tűrő hangon jelentette ki. Katherine megfordult, és nem messze az asztaltói leült. Az asszisztensnő az iratszekrényhez ment, és kikereste Katherine klinikai kartonját. Aztán eltűnt az egyik vizsgálószoba ajtaja mögött.
Katherine idegesen simogatta fényes, barna haját, melyet most átvetett a bal vállán. Ez a mozdulat jellemző volt rá, különösen, ha ideges volt. Vonzó fiatal nő volt, szürkéskék szemében kíváncsiság csillogott. Nem volt több százötvenhat centinél, de elevensége miatt valahogy magasabbnak látszott. Barátai nagyon szerették – talán a nyíltsága miatt –, szülei pedig, akik örökösen azért aggódtak, hogy valami baj éri egy szem lányukat New York City dzsungelében, egyenesen rajongtak érte. Katherine egyébként éppen szoléi aggodalma és túlzott féltése miatt jelentkezett a New York-i egyetemre: úgy gondolta, hogy a nagyvárosban több alkalma lesz bebizonyítania lelkierejét és önállóságát. A siker nem is maradt el – egészen a betegség kezdetéig. Mindaddig fittyet hányt szülei minden aggodalmára Otthon érezte magát New Yorkban, szerette a város lüktető elevenségét.
Az asszisztensnő újra megjelent, és folytatta a gépelést Katherine lopva körülnézett a váróteremben, s szemügyre vette a lehajtott fejjel, belenyugvással sorsukra várakozó fiatal nőket. Katherine számára óriási megkönnyebbülés volt, hogy ő nem vizsgálatra vár. Irtózva gondolt vissza arra, amin már egy ízben keresztülment; a legutolsó alig négy héttel ezelőtt történt. Függetlensége legkeményebb próbatétele volt, amikor eljött a klinikára. Tulajdonképpen sokkal szívesebben utazott volna vissza a massachusettsi Westonba, saját nőgyógyászához, dr. Wilsonhoz. Ő volt az első és egyetlen orvos, aki eddig valaha is vizsgálta. Dr. Wilson idősebb volt a klinika bentlakó orvosainál, és humorával legalább elviselhetővé tette az egyébként megalázó vizsgálatot. Nem úgy, mint az itteniek. A személytelen és rideg klinikán, mely ráadásul igen barátságtalan környéken feküdt, minden látogatás valóságos lidércnyomásnak tűnt Katherine mégsem hátrált meg, meg akarta őrizni függetlenségét, legalábbis amíg meg nem betegedett.
Blackman kisasszony, a főnővér lépett ki az egyik szobából. Robusztus termetű, negyvenöt év körüli nő volt, koromfekete haját szoros kontyban fogta össze. Ropogósra keményített, makulátlan fehér egyenruhát viselt. Az asszisztensnő mondott neki valamit, és Katherine hallotta, hogy róla beszélnek. A főnővér bólintott, és egy pillanatra megfordult, hogy szemügyre vehesse Katherine-t. Blackman kisasszony sötétbarna szeméből – steril küllemére rácáfolva – melegség sugárzott, Katherine hirtelen arra gondolt, hogy Blackman kisasszonya magánéletében bizonyára sokkal kellemesebb ember.
Blackman kisasszony azonban nem ment oda Katherine-hez, nem állt szóba vele. Suttogva válaszolt Ellen Cohennek, aztán visszament a vizsgálóba. Katherine érezte, hogy elpirul. Gyanította, hogy szándékosan néznek keresztül rajta: a klinika személyzete talán így akarja kimutatni elégedetlenségét, amiért a saját orvosában jobban bízik. Idegesen nyúlt a Ladies' Home Journal egyik tavalyi, borítóját vesztett példányáért, de képtelen volt összpontosítani a figyelmét. Hogy mégis teljék az idő, megpróbálta elképzelni, milyen lesz, amikor este hazaér: hogy meg fognak lepődni a szülei! Látta magát, amint bemegy a régi gyerekszobába. Karácsony óta nem volt otthon, de tudta, hogy mindent úgy fog találni benne, ahogy hagyta. Ott lesz a sárga ágytakaró, a színben hozzáillő függönyök; serdülőkorának minden emléktárgya, melyeket anyja gondosan megőrzött. Anyja megnyugtató képe ismét fölébresztette Katherine-ben a gondolatot, vajon nem kellene-e fölhívnia a szüleit, és közölnie velük, hogy ma este érkezik. Akkor már a Logan repülőtéren találkozhatnának. Ellene szól viszont az, hogy esetleg kénytelen lenne megmagyarázni, miért most megy haza, márpedig Katherine személyesen akart beszélni velük a betegségéről, nem telefonon.
Húsz perc múlva ismét föltűnt Blackman kisasszony, ezúttal is halkan tárgyaltak valamit az asszisztensnővel. Katherine úgy tett, mintha belemerülne az újságba. A főnővér végre odajött hozzá.
– Miss Collins? – kérdezte Blackman kisasszony alig észrevehető ingerültséggel. Katherine fölpillantott.
– Úgy hallom, a klinikai leleteit szeretné elvinni.
– Igen – felelte Katherine, és letette a magazint.
– Elégedetlen a kezelésünkkel? – kérdezte Blackman kisasszony.
– Nem, dehogy. Hazamegyek, és szeretném megmutatni a leleteim másolatát a háziorvosunknak.
– Szokatlan kérés – közölte Blackman kisasszony. – A leleteket csak akkor szoktuk kiadni, ha orvos kéri tőlünk.
– Ma este utazom haza, és magammal akarom vinni a leleteket. Lehet; hogy az orvosomnak szüksége lesz rájuk, ezért nem szeretnék várakozni addig, míg elküldik.
– Csakhogy itt, az Egészségügyi Központban t nem így mennek a dolgok.
– Én viszont tudom, hogy önök kötelesek kiadni a leleteim másolatát, ha ragaszkodom hozzá.
Katherine utolsó megjegyzését feszült csend követte. Őt magát is meglepte saját határozottsága, Blackman kisasszony pedig úgy nézett rá, mint egy mérges szülő a dacos gyerekére. Katherine azonban állta a sötét, csillogó szempár tekintetét.
– Ezt az orvossal kell megbeszélnie – mondta hirtelen Blackman kisasszony. Azzal választ sem várva, otthagyta Katherine-t, és belépett az egyik közeli ajtón. Hallatszott, amint betolja maga mögött a reteszt.
Katherine mélyet lélegzett, aztán körülnézett. A többiek ferde pillantásokat vetettek rá, mintha a klinikai személyzettel egyetértve ők is megvetnék, amiért fel akarja borítani a dolgok normális menetét. Katherine minden erejével meg akarta őrizni önuralmát; bizonygatta magának, hogy csak képzelődik. Miközben érezte magán a többi nő tekintetét, ismét úgy tett, mintha a képeslapot olvasná. Szerette volna, ha behúzhatná magát teknősként a páncéljába, vagy egyszerűen felállhatna és elmehetne. Egyikre sem volt képes. Háromnegyed órával később – gyűrött, fehér kabátban és nadrágban – előkerült Katherine kartonjával a klinika orvosa. Az asszisztensnő fejével a lány felé intett, mire dr. Harper ráérősen odaballagott, és megállt előtte. Kopasz volt, eltekintve a két füle mögött induló, hátul sűrű bozontba torkolló hajzatától. Ő volt az az orvos, aki előzőleg már két ízben is megvizsgálta Katherine-t, és a lány jól emlékezett szőrös ujjaira és keze fejére, melyek olyan idegenszerűnek tűntek a félig átlátszó gumikesztyű alatt. Katherine a férfi – arcába nézett, remélve, hogy megcsillan rajta valami melegség. De semmi ilyesmit nem látott. A férfi némán szétnyitotta a bal kezében tartott kartont, és jobb kezének mutatóujjával követte, amit olvasott. Olyan volt, mint aki prédikációra készül. Katherine lehajtotta fejét. Az orvos bal nadrágszárán, elöl apró vérpettyeket látott, övén jobb oldalt egy gumicső, bal oldalt a "csipogó" lógott.
– Mire kellenek magának a nőgyógyászati leletei? – kérdezte az orvos anélkül, hogy ránézett volna.
Katherine újra elmondta, mi a szándéka.
– Azt hiszem, csak az idejét vesztegeti – mondta dr. Harper, egyre csak lapozgatva. – Ezen a kartonon jóformán semmi sincs, csak egy mérsékelten atipusos Pap-lelet, elhanyagolható mennyiségű pozitív váladék, melyet az enyhe méhnyaki hámhiány magyaráz. Azt hiszem, ezzel senki sem jut messzire. Úgy látom, volt egy kis hólyaggyulladása, de nem vitás, hogy ezt a közösülés okozta, mely a tünetek jelentkezését megelőző napon történt, ahogy maga is elismerte…
Katherine érezte, hogy arca a szégyentől lángvörössé válik. Tudta, hogy a váróteremben mindenki hallja az orvos szavait.
– Nézze, Collins kisasszony, a maga rohamai egyáltalán nem a nőgyógyászaira tartoznak. Javaslom magának, hogy menjen át az idegosztályra…
– Ott már voltam – vágott közbe Katherine, – És az ottani leleteimet már meg is kaptam. – Katherine megpróbálta visszatartani a könnyeit. Nem volt érzékeny természetű, de ha nagy ritkán sírhatnékja támadt, csak nagyon nehezen tudta megőrizni az önuralmát. Dr. David Harper lassan fölemelte a szemét a kartonról. Mély lélegzetet vett, aztán hangosan kifújta a levegőt félig összepréselt ajkain keresztül. Láthatóan unta az ügyet. – Nézze, Collins kisasszony, maga itt kiváló kezelést kapott…
– Nincs kifogásom a kezelés ellen – mondta Katherine, de nem nézett föl. A szemét már elöntőitek a könnyek, és nem sok híja volt, hogy leperegjenek az arcára. – Csak a leleteimet akarom.
– Én meg csak azt mondom – folytatta dr. Harper –, hogy ami a nőgyógyászától illett, egyáltalán nincs szükség újabb orvosi véleményre.
– Kérem! – mondta Katherine kimérten. – Odaadja a leleteimet, vagy forduljak az igazgatóhoz? – Végre fölnézett dr. Harper arcába, öklével eldörzsölte a könnycseppet, amely kibuggyant a szeméből.
Az orvos erre vállat vont. Katherine hallotta, hogy szitkozódva odalöki a kartont az asszisztensnő asztalára, és szól neki, hogy készítsen másolatot róla. Köszönés nélkül viharzott el a vizsgálószobák irányába; még csak vissza se nézett.
Katherine egész testében reszketve, szédülve vette föl a kabátját. Odament az asszisztensnő asztalához, de bele kellett kapaszkodnia a szélébe, hogy meg ne tántorodjon.
A madárszerű, szőke nő úgy döntött, hogy amíg le nem gépelt egy levelet, nem vesz róla tudomást. Amikor már a borítékot tette be az írógépbe, Katherine emlékeztette, hogy rá vár.
– Egy kis türelmet kérek – felelte Ellen Cohen, bosszúsan megnyomva minden egyes szót. Megcímezte a borítékot, beletette a levelet, lezárta, fölbélyegezte, s csak ezután állt föl, hogy kézbe vegye Katherine kartonját. Mindvégig kerülte Katherine tekintetét. Két újabb beteget is beszólítottak már, mire Katherine-nek átnyújtott egy durva tapintású, barna borítékot. Nagy nehezen rászánta magát, hogy köszönetet mondjon érte a lánynak, de az válaszra sem méltatta. Katherine-nek ez már édesmindegy volt. Hóna alatt a borítékkal, vállán a táskájával sarkon fordult, és szinte futva menekült a nőgyógyászati klinika váróterméből. A külső váróterem sűrű levegőjében hirtelen fojtogató hullámban tört rá a szédülés. Ebben az ingatag érzelmi állapotban a szapora léptek okozta hirtelen fizikai megterhelés túl soknak bizonyult. Elhomályosult szemmel próbálta kitapogatni az egyik szék hátát. A boríték kicsúszott a hóna alól, és a földre esett. A terem forogni kezdett vele, a térde összecsuklott.
Katherine érezte, hogy erős kezek ragadják meg a karjánál fogva. Hallotta, hogy valaki nyugtatja: ne féljen, minden rendbe jön. Szeretett volna szólni, hogy csak ültessék le egy percre, mindjárt jobban lesz, de a nyelve nem engedelmeskedett az akaratának: félig-meddig fölfogta, hogy végigviszik egy folyosón; a lába, akár egy fabábué, tehetetlenül zötyögött a padlón.
Egy ajtó következett, aztán egy kis szoba. A szörnyű forgás csak nem szűnt meg. Katherine már attól tartott, hánynia kell, és kiverte a homlokát a hideg veríték. Érezte, hogy lefektetik a padlóra. Látása szinte abban a percben kitisztult, s a szoba sem forgott már vele. Két, fehérbe öltözött orvos volt mellette. Némi nehézségek árán egyik karját kiszabadították a kabát ujjából, és fölerősítettek rá egy érszorítót. Boldog volt, amiért kikerült a zsúfolt váróteremből, s nincs kitéve a bámész szemeknek.
– Azt hiszem, már jobban vagyok – mondta Katherine hunyorogva.
– Helyes – felelte az egyik orvos.
– Most beadunk magának valamit.
– Mit?
– Csak egy kis nyugtatót.
Katherine érezte, hogy egy tűt szúrnak a karja hajlatának érzékeny bőrébe, Levették róla az érszorítót, s ő az ujjai hegyén érezte pulzusa lüktetését.
– De most már sokkal jobban érzem magam – tiltakozott. Elfordította a fejét, hogy lássa a kezet, amely a fecskendő dugattyúját nyomja lefelé. Az orvosok fölébe hajoltak.
– Már jól érzem magam – ismételte Katherine.
A két orvos nem válaszolt. Csak egymásra néztek, és leszorítva tartották.
– Most már igazán jobban vagyok – mondta Katherine, miközben egyik orvosról a másikra nézett. Az egyiknek olyan zöld volt a szeme, amilyet Katherine még életében nem látott; szinte smaragdzöld. Katherine mozdulni próbált Az orvos kezének szorítása erősödött.
Katherine szeme hirtelen elhomályosult, és az orvos arca eltávolodott. Ugyanabban a pillanatban csöngeni kezdett a füle, a teste elnehezedett.
– Már sokkal… – Katherine hangja kásássá vált, szája alig-alig mozgott. A feje oldalra billent. Annyit még érzékelt, hogy egy raktár padlóján fekszik. Aztán elsötétült előtte minden.

2.

Március 14.
Mr. és Mrs. Wilbur Collins egymást átölelve várták, hogy végre kinyíljék az ajtó. A kulcs először nem akart bemenni a zárba. A főfelügyelő kihúzta, és jól megnézte, valóban a 92-es szoba kulcsa-e. Aztán újra megpróbálta, mert rájött, hogy fordítva akarta bedugni. Az ajtó kinyílt, és ő félreállt, hogy előreengedje a kollégium igazgatónőjét.
– Milyen szép rend van itt – mondta az igazgatónő. Apró termetű, ötven körüli nő volt, gyors mozdulatai nagyfokú idegességről árulkodtak. Látszott rajta, hegy tele van feszültséggel.
Aztán belépett a szobába Mr. és Mrs. Collins, valamint két egyenruhás rendőr.
Az egyszobás kis lakást úgy hirdették, hogy a kilátás a folyópartra nyílik. Ez igaz is volt, csakhogy a kilátást a fülkényi fürdőszoba parányi kis ablaka nyújtotta. A két rendőr hátrakulcsolt kézzel, félrehúzódva állt. Az ötvenkét éves Mrs. Collins tétován várakozott a bejáratnál, mintha félne attól, ami benn fogadhatja. Ezzel szemben Mr. Collins egyenesen a szoba közepére bicegett. Jobb alsó lábszárát 1952-ben megbénította a paralízis, de megmaradt nagyszerű üzleti érzéke és tehetsége, ötvenöt éves korára a bostoni Első Nemzeti Bank második emberévé vált. Föllépése figyelmet és tiszteletet parancsolt.
– Nem kellett volna elengednünk Katherine-t New Yorkba – tördelte a kezét Mrs. Collins.
Mr. Collins mindkét megjegyzést figyelmen kívül hagyta. A hálószoba felé indult, és benézett. – A bőröndje az ágyon van – mondta.
– Ez jó jel – bólintott az igazgatónő. – Sok diák vezeti le úgy a feszültségét, hogy néhány napra itthagyja az iskolát.
– Ha Katherine elutazott volna, magával vitte volna a bőröndjét – mondta Mrs. Collins. – Különben is, vasárnap telefonálnia kellett volna. Minden vasárnap fel szokott hívni minket.
– Mint igazgató, tudom, milyen sok diák érzi hirtelen úgy, hogy jó volna szusszanni egyet. Még az olyan kiváló tanulókkal is előfordul, mint Katherine.
– Katherine nem ilyen – mondta Mr. Collins, és eltűnt a fürdőszobában.
Az igazgatónő segélykérőén nézett az egyik rendőrre, de az nem válaszolt.
Mr. Collins visszasántikált a nappaliba. – Sehová sem utazott el – közölte megfellebbezhetetlenül.
– Mit akarsz ezzel mondani, drágám? – kérdezte egyre növekvő nyugtalansággal Mrs. Collins.
– Azt, amit mondtam – felelte Mr. Collins. – Nézd! Ezek nélkül egy lépést sem tenne. – Egy fogamzásgátló tablettákat tartalmazó, félig üres dobozt dobott a heverőre. – Itt van valahol New Yorkban, és én azt akarom, hogy megtaláljuk. – A főfelügyelőre nézett. – És nekem elhiheti: ragaszkodni fogok hozzá, hogy az ügyben történjék valami.

3.

Április 15.
Dr. Martin Philips, az ellenőrzőszoba falának támasztotta a fejét; jólesett a vakolat hűvössége. Vele szemben négy harmadéves orvostanhallgató nyomakodott az üveg válaszfalhoz, borzadállyal figyelve, amint egy beteget CAT-agyröntgenre készítenek elő. Ma volt a választható radiológiai kurzusok első napja; ők az idegröntgenen kezdtek. Philips először a CAT-készülékhez hozta el őket, tudva, hogy az majd nagy hatással lesz rájuk, s egy kicsit megilletődnek tőle.
A vizsgálószobában a technikus előrehajolt, hogy ellenőrizze, jól helyezkedik-e el a beteg feje az óriási, mentőöv alakú műszerhez képest. Fölegyenesedett, jókora csík ragtapaszt tekert le, és a beteg fejét hozzáerősítette vele egy szivacsos támaszhoz. Philips fölvette az asztalról a megfelelő űrlapot és a beteg kórlapját. Mindkettőn ellenőrizte a klinikai információkat.
– A beteg neve Schiller – mondta.
Az orvostanhallgatók annyira belemerültek az előkészületek látványába, hogy felé sem fordultak, amikor beszélni kezdett. – A jobb Karja és a jobb lába gyengeségére panaszkodik. Negyvenhét éves. Philips a betegre nézett. Tapasztalatból tudta, hogy a férfi rettenetesen meg lehet rémülve. Philips visszatette az űrlapot és a kartont, miközben odabent a vizsgálóban a technikus működésbe hozta az asztalt. A beteg feje lassan besiklott a gyűrű nyílásán, mintha a gép el akarná nyelni. A technikus még egy utolsó pillantást vetett a fej helyzetére, aztán kilépett az ellenőrzőszobába.
– Jól van, most már eljöhetnek egy percre az ablaktól – mondta Philips. A négy medikus engedelmesen a számítógép mellé lépett, amelynek lámpái várakozóan hunyorogtak. Ahogy ez előre látható volt, a bonyolult gép látványa szinte alázatossá tette mind a négyüket. A technikus bereteszelte a két szoba közti ajtót, majd leakasztotta a mikrofont. – Maradjon mozdulatlan, Mr. Schiller. Teljesen mozdulatlan.
Mutatóujjával megnyomta a műszerfalon az indítógombot Odabent a vizsgálóban a Mr. Schiller fejet körülvevő, hatalmas övet formázó masina szaggatott, váltakozó iramú forgásba kezdett, mint valami gigantikus óraszerkezet fogáskereke. Hangos csörgése letompítva jutott el az üvegfal innenső oldalán állók fülébe.
– Most az történik – mondta Martin –, hogy a gép a körforgás minden egyes fokán kétszáznegyven röntgenadatot szolgáltat.
Az egyik medikus teljesen értetlenül bámult a társára. Martin nem vett tudomást a jelzésről; arcát a két kézébe támasztva, előbb óvatosan dörzsölni, majd erőteljesen masszírozni kezdte mindkét halántékát. Még nem itta meg a kávéját, s kissé rozogának érezte magát. Általában le szokott ugrani egy kávéra a kórházi büfébe, de ma reggel a medikusok miatt erre nem jutott ideje. Mint az idegröntgenosztály helyettes vezetője, elvi kérdést csinált abból, hogy az orvostanhallgatókkal személyesen ismertesse meg a munkáját. Ez a makacsság persze megbosszulta magát: a kutatási idejéből kellett áldoznia rá: Az első húsz-harminc alkalommal még élvezte, milyen nagy hatást gyakorol a diákokra az agy anatómiájára vonatkozó kimerítő tudása. De az újdonság varázsa már elszállt. Már csak akkor élvezte a dolgot, ha egy-egy különlegesen tehetséges diák bukkant fel közöttük, de ez itt, az idegröntgenen igen ritkán nyilvánult csak meg. Néhány perc elteltével a letapogató megállt, a számítógép feléledt. A hatásos berendezés akár egy filmbeli űrhajón is megállta volna a helyét A páciensről most minden szem a pislogó fények felé fordult, kivéve Philipsét, aki a kezét vizsgálgatta, és a mutatóujja körme melletti bőrszálkát – próbálta lecsípni, Gondolatai valahol messze jártak.
– A következő harminc másodperc alatt a számítógép negyvenháromezer-kétszáz, a szövetsűrűségre vonatkozó egyenletet old meg – mondta a technikus lelkesen, mert átvehette Philips szerepét. Philips ennek csak örült. Ő valójában csak a kötelező előadásokat tartotta meg a diákoknak, a gyakorlati tanítást átengedte az osztály más orvosainak vagy a kitűnően képzett technikusoknak.
Az elsősegélyláda fölött egy kis tükör lógott: Philips megnézte magát benne. Ma még nem borotválkozott; a tegnapi borosta sörteszerűen meredezett az arcán. Mindig egy órával korábban érkezett, mint az osztályon bárki más, és rendszerint a sebészet raktárhelyiségében szokott megborotválkozni. Szokásává vált, hogy a kórházban tisztálkodik, majd betér a büfébe egy kávéra, így két órája maradt arra, hogy zavartalanul dolgozhassék a saját kutatásain. Philips még mindig a tükörbe bámulva hátrasimította sűrű, vörösesbarna haját. Olyan nagy különbség volt a hajszálak világos vége és a sötétszőke hajtövek között, hogy néhány nővér azzal ugratta, hogy bizonyára festi. Ez aztán végképp távol állt-az igazságtól; Philips nem sokat törődött a külsejével. Az is megesett, hogy maga nyírta meg magát, ha nem volt ideje beugrani a kórházi fodrászhoz. Hanyag megjelenése dacára Martin jóképű férfi volt. Így, negyvenegy évesen, a szeme és a szája körüli ráncok még előnyére is váltak az arcának, amely korábban kisfiúsnak tűnt. Vonásai az utóbbi időben megkeményedtek, és nemrég egy betege megjegyezte: inkább, hasonlít egy vadnyugati hőshöz, mint orvoshoz. Philips örült a megjegyzésnek, ami nem volt alaptalan. Csaknem száznyolcvan centi magas, karcsú, de izmos testalkatú férfi volt, és nem volt kifejezetten tudósképű sem. A szögletes arc közepén egyenes-szabályos orr és erős száj húzódott. Nem csekély intelligenciáját leginkább élénk, világoskék szeme tükrözte. Summa cum laude fokozattal szerzett diplomát a Harvardon, 1961-ben.
A kijelző konzol képernyője megelevenedett, és megjelent rajta az első kép. A technikus buzgón állítgatta a szélességet és a fényerőt, hogy minél jobb képet kaphassanak. A medikusok úgy tömörültek az apró képernyő köré, mintha egy Forma-1-es futam közvetítését vájnák, de csak egy fehér szegélyű ovális alakzatot láttak, mely szemcsés belsőt fogott közre. Ez volt a beteg fejének számítógép rajzolta képe, méghozzá olyan helyzetből, mintha valaki a koponya eltávolított teteje felől kukucskálna be Mr. Schiller agyába.
Martin az órájára pillantott: háromnegyed nyolc. Most már minden pillanatban megérkezhet dr. Denise Sanger, hogy átvegye tőle az orvostanhallgatókat. Philips fejében tulajdonképpen egész reggel az járt, hogy találkoznia kell William Michaelsszel, aki segített neki a kutatásban. Michaels előző nap felhívta, mondván, hogy kora reggel átjön, mert egy kis meglepetést tartogat Philips számára. Martin nem tudott hová lenni a kíváncsiságtól, s az izgatott várakozást szinte már elviselhetetlennek érezte. Négy esztendeje dolgoztak együtt a programon, amely lehetővé tenné, hogy a radiológus helyett számítógép olvassa le a koponyáról készített röntgenfelvételeket. A problémát az jelentette, be tudják-e programozni a gépet úgy, hogy az minőségi értékelést adjon a felvételek ábrázolta egyes szövetek sűrűségéről. Ha sikerül, ezzel felmérhetetlen előnyökhöz jutnak. Miután a koponyafelvételek értelmezésének problémája egyben az egyéb röntgenfelvételek értelmezésére is vonatkozik, a programot végső fokon a radiológia egész területén bevezethetnék. És ha ez egyszer bekövetkezik… Philips olykor ábrándosan gondolt egy saját kutatási osztályra, sőt még a Nobel-díjra-is. A képernyőn megjelenő újabb kép visszahozta a jelenbe.
– Ez a metszet az előzőnél tizenhárom milliméterrel feljebb van – szavalta a technikus. Ujjával az ovális alsó részére bökött. – Itt található a kisagy, és…
– Itt valami rendellenesség van – mondta Philips. – Hol? – kérdezte a technikus, aki a számítógép előtt ült, egy alacsony széken.
– Itt – felelte Philips, és átfurakodott a hallgatók körén. Ujjával rábökött arra a területre, amelyet a technikus az imént a kisagyként mutatott be. – Ez a fényesség itt, a jobb oldali kisagyi féltekében abnormális. A sűrűségnek itt ugyanolyannak kellene lennie, mint a másik oldalon.
És mi az a rendellenesség? – kérdezte az egyik diák.
– Egyelőre még nehéz lenne megmondani – felelte Philips. Előrehajolt, hogy közelebbről szemügyre vehesse a kérdéses területet – Kíváncsi lennék, van-e a betegnek valami járási problémája?
– Igen, van – mondta a technikus. – Egy hete ataxiás.
– Talán egy daganat – mondta Philips, és felegyenesedett.
A négy orvostanhallgató döbbenten meredt a képernyőn látszó, ártatlannak tűnő fényfoltra. Egyrészt jóleső borzongással töltötte el őket a tudat, hogy szemtanúi lehettek a modern diagnosztikai technika eme diadalának, másrészt félelem fogta el őket az agydaganat puszta említésére is; ijesztő volt a gondolat, hogy ilyesmi bárkivel előfordulhat – akár még velük is.
A következő kép fokozatosan törölte ki az előzőt.
– Itt egy másik fényes terület a halántéklebenyben – mondta Philips, és máris mutatta azt a, részletet, amely már kivilágosodott az új képből. – A következő metszeten még jobban fogjuk látni. De szükségünk lesz egy kontrasztvizsgálatra, – A technikus felállt, és bement, hogy kontrasztanyagot fecskendezzen be Mr. Schiller vénájába.
– Mire kell a kontrasztanyag? – kérdezte Nancy McFadden.
– Kirajzolja az olyan elváltozásokat, amelyeknél – mint például a daganat esetében – barrier, azaz valamilyen elzáródás van az agy vérereiben – felelte Philips, és megfordult, hogy lássa, ki lépett be a szobába. Hallotta, amist a folyosóra vezető ajtó kinyílt.
– Az anyag jódot is tartalmaz? – Philips az utolsó kérdést már nem hallotta, mert Denise Sanger volt az érkező, és az orvostanhallgatók háta mögül melegen Martinra mosolygott.
Kibújt rövid; fehér kabátjából, majd felakasztotta az elsősegélyláda mellé. Ő ezzel szokta jelezni, hogy munkára kész.
Philipsre azonban éppen ellenkező hatást tett a mozdulat. Sanger doktornő rózsaszínű blúzt viselt, melyet elöl sűrű redőzés és egy vékony, kék szalagcsokor díszített. Miközben kinyújtott karral felakasztotta a kabátját, mellén megfeszült a blúz, és Philips szeme úgy itta be a látványt, mint műértő a műalkotást. Martin számára Denise volt a leggyönyörűbb nő, akit valaha is látott. Denise százhatvankét centi magas volt, alakja vékony, alig ötvennégy kiló, kicsiny keble formás és feszes. Sűrű, csillogó barna haját rendszerint kifésülte a homlokából, s a tarkóján egyetlen csattal fogta össze. Világosbarna szemében szürke pontocskák csillogtak, s ettől arca élénkké, már-már huncuttá vált. Kevesen hitték volna róla, hogy három éve végezte kitűnő diplomával az orvosi egyetemet; s azt se mondták volna sokan, hogy megvan már huszonnyolc éves. Miután a kabátját fölakasztotta, elhaladt Philips mellett, s titkon megszorította a férfi bal könyökét. A mozdulat olyan gyors volt, hogy Philips nem tudta viszonozni. A lány leült a képernyő mellé, igazított egyet a képen, majd bemutatkozott a diákoknak. Visszatért a technikus, és jelentette, hogy befecskendezte a kontrasztanyagot, majd újból működésre állította be a letapogatót.
Philips olyan mélyen hajolt előre, hogy meg kelljen támaszkodnia Denise vállán. Ujjával a képernyőre mutatott. – Van egy sérülés a halántéklebenyben, és legalább egy, ha nem kettő a homloklebenyben is. – Az orvostanhallgatók felé fordult:
– A kórlapra rávezettem, hogy a beteg erős dohányos. Mire következtetnek ebből? A diákok mereven bámulták a képet, s félelmükben mozdulni sem mertek. Az egész olyan volt a számukra, mintha üres zsebbel ülnének egy árverésen; elég egy könnyelmű mozdulat, s máris azt hinnék, licitálni akarnak.
– Hadd segítsek egy kicsit – folytatta Philips. – A primer agydaganat rendszerint egyetlen elváltozással jár, míg a test egyéb részeiből származó daganatok, melyeket áttételesnek nevezünk, lehetnek akár egyedülállóak, akár többszörösek is.
– Tüdőrák! – kottyantotta ki az egyik diák, mint valami tévévetélkedő versenyzője.
– Kitűnő! – mondta Philips. – Ebben a pillanatban ugyan még nem lehetünk benne száz százalékig biztosak, én azonban fogadni mernék rá.
– Mennyi ideje van még hátra a betegnek? – kérdezte a diák, akit szemmel láthatóan lesújtott a diagnózis.
– Ki az orvosa? – kérdezte Philips.
– Curt Mannerheim idegsebészetére van bejegyezve – felelte Denise.
– Akkor már nincs sok ideje – mondta Martin. – Mannerheim meg fogja operálni.
Denise azonnal hátrafordult. – Az ilyen eseteket nem lehet megoperálni.
– Nem ismered Mannerheimet. Ő bármit hajlandó megoperálni. Különösen a daganatokat. – Martin ismét Denise válla fölé hajolt, s beszívta a frissen mosott haj jellegzetes illatát. Olyan, semmi mással össze nem téveszthető jelzés volt számára ez az illat, akár egy ujjlenyomat, és itt, ebben a környezetben is azt kellett tapasztalnia, hogy elönti a vágy. De gyorsan összeszedte magát.
– Doktor Sanger, szeretnék megbeszélni magával valamit, – mondta hirtelen, s intett, hogy menjenek a szoba egyik sarkába.
Denise készségesen, ám kissé meglépett arccal engedelmeskedett.
– Szakmailag az a véleményem… – kezdte Philips ugyanazon a hivatalos hangon, majd elhallgatott, s egy pillanat múlva szinte súgva folytatta –, …hogy elképesztően szexi vagy ma. – Denise arckifejezése csak lassan változott meg. Beletelt egy percbe is, míg felfogta, amit hallott. Aztán kis híján elnevette magát.
– Martin, ez váratlanul ért. Olyan, komolyan kezdted, hogy már azt hittem, elhibáztam valamit.
– De még mennyire! Csak azért vetted fel ezt a szexi formaruhát, hogy aztán ne tudjak figyelni semmi másra.
– Szexi? – De hiszen állig be vagyok gombolkozva!
– Terajtad minden szexi.
– Ez a te piszkos fantáziád műve, te cukros bácsi!
Martinból kitört a nevetés. Denise-nek igaza van. Ha csak megpillantja, akaratlanul is az jut az eszébe, milyen gyönyörű meztelenül. A kapcsolatuk már hat hónapja tart, és ő még mindig olyan lelkes, mint egy izgatott kamasz. Eleinte nagyon ügyeltek arra, hogy a kórházban meg ne sejtsék a viszonyukat, de minél inkább meggyőződtek arról, hogy mindketten komolyan, veszik a dolgot, annál kevesebb gondot fordítottak a titkolózásra; különösen így volt ez, amióta meg jobban megismerték egymást, és a köztük lévő korkülönbség sem zavarta többé őket Az pedig, hogy Martin az idegröntgen helyettes vezetője. Dervise pedig a radiológia másodéves gyakorló orvosa, szakmai szempontból is ébren tartotta az érdeklődésüket, különösen azóta, hogy három hete a lány átmenetileg az ő osztályára került Denise teljesítménye máris fölért azzal a két kollégáéval, akik előtte végeztek radiológiai gyakorlatukkal. Egyszóval: a dolog minden szempontból élvezetes volt.
– Méghogy cukros bácsi! – suttogta Martin. – Ezért a megjegyzésért megkapod a büntetésedet. A nyakadba sózom ezeket az orvostanhallgatókat Ha unni kezdik, küldd át okét az angiográfiára. Halálos adagot adunk nekik a klinikumból, még mielőtt rátérnének az elméletre. – Sanger doktornő bólintott, mint aki tudomásul vette az ítéletet.
– És ha ezzel a reggeli CAT-programmal végeztél – folytatta Philips, még mindig suttogva –, gyere át az irodámba. Talán ellóghatunk együtt egy kávéra. Még mielőtt a lány válaszolhatott volna, felkapta orvosi köpenyét, és kiment.
A sebészeti szobák egy emeleten voltak a röntgenosztállyal. Philips most ide indult. Az átvilágításra váró betegekkel megrakott gurulóágyakat kerülgetve átvágott azon a szobán, ahol a röntgenfelvételek kiértékelése folyt A tágas termet fülkesorokra osztották, melyekben a vetítőernyők előtt állandóan tucatnyi gyakorló orvos csevegett és kávézott A röntgenképek napi lavinája még nem indult meg, bár a gépek már vagy fél órája működtek. A filmek most még csak egyesével érkeztek, de hamarosan áradni kezdenek. Philips nagyon is jól emlékezett erre abból az időből, amikor még maga is itt gyakorolt az Egészségügyi Központban, és gyakran napi tizenkét órát töltött el ebben a szobában, ahogy az ország egyik legnagyobb és legkiválóbb röntgenosztályán illik.
Erőfeszítéseit azzal jutalmazták, hogy felajánlották: legyen ösztöndíjas náluk, ha végzett. Amikor a gyakorlóideje lejárt, olyan nagyra értékelték a teljesítményét, hogy azonnal státust ajánlottak neki, s mellé egyetemi oktatói kinevezést is. Innen aztán rövid volt az út a jelenlegi posztjára, a helyettes osztályvezetői rangig.
Philips egy pillanatra megállt a kiértékelő terem kellős közepén. A sajátos, gyenge megvilágításban, amely a fülkék tejüveg válaszfala mögül áradt a fluoreszkáló égőkből. Kísértetiesnek látszottak a teremben tartózkodó emberek. Első pillantásra szinte halottnak tűntek: arcuk halovány volt, szemük azonban mintha üres lett volna, Philips azon tűnődött, vajon ezt eddig miért nem vette észre. A kezére pillantott: az is ugyanolyan tésztaszínű volt.
Furcsa nyugtalanság fogta el, amint továbbment. Az utóbbi időben már nem először fordult vele elő, hogy egy bizonyos megszokott kórházi jelenetet egyszer csak sötét szemüvegen át látott. Talán azért, mert ha lassan is, de érlelődött benne az elégedetlenség a munkájával szemben: több lett az adminisztráció, ráadásul úgy érezte, megrekedt a fejlődésben. Az osztály vezetője, Tom Brocton ötvennyolc éves volt, de esze ágában sem volt nyugdíjba vonulni. Mi több, a röntgenosztály főnöke. Harold Goldblatt ugyancsak neuroradiológus volt. Philipsnek rá kellett jönnie, hogy az osztályon üstökösként ívelő pályája megtört: nem mintha hiányzott volna belőle a képesség, egyszerűen azért, mert a fölötte lévő két posztot szilárdan kézben tartották. Philips már csaknem egy éve foglalkozott a keserves gondolattal, hogy itthagyja az Egészségügyi Központot, s megpróbálkozik egy másik kórházzal, ahol több esélye lesz magasabb beosztásba jutni. Martin befordult a sebészetre vezető folyosóra. Áthaladt a lengőajtón, melyen felirat hirdette, hogy itt a látogatók számára tiltott terület következik, majd néhány újabb lengőajtó után megérkezett egy előtérbe, ahol gurulóágyakon nyugtalan betegek várták, hogy bekerüljenek a műtőbe. A hatalmas előtér végében hosszú, fehér asztal zárta el a harminc műtő és az intenzív részlég bejáratát. Három, zöld műtősruhába öltözött nővér szorgoskodott az asztal mögött, ügyelve arra, hogy a megfelelő beteg kerüljön a megfelelő műtőbe, s így a megfelelő műtétet hajtsák végre rajta. Ez a munka külön státust igényel ott, ahol a nap huszonnégy órájában csaknem kétszáz operációt hajtanak végre.
– Megtudhatnék valamit Mannerheim egyik esetéről? – kérdezte Philips, miközben az asztalra dőlt. Mindhárom nővér fölnézett, majd egyszerre kezdtek beszélni. Martin, lévén a kevés partiképes orvos egyike, szívesen látott vendég volt a sebészeten. Lám, most is: a nővérek tréfás szertartásossággal egymásnak ajánlgatták a válaszadás jogát. – Talán valaki mást kérdezzek? – mondta Philips, és úgy tett, mint aki indulni készül.
– Jaj, ne! – mondta a szőke nővér.
– Vonuljunk vissza a fehérneműraktárba, ott meg beszélhetjük a dolgot – ajánlotta a kis barna. A sebészet volt a kórház egyetlen olyan területe, ahol senki sem volt gátlásos. Itt egészen sajátságos légkör uralkodott. Philips úgy gondolta, talán azért, mert itt mindenki azt a pizsamaszerű öltözéket viselte, s ehhez járul még a halál folytonos közelsége; itt az erotikus célzások valamiféle biztonsági szelepként szolgáltak.
– Mannerheim melyik esete érdekli magát? – kérdezte a szőke. – Marino?
– Az – felelte Philips.
– Ott van a háta mögött – mondta erre a szőke nővér.
Philips megfordult. Néhány méterre, az egyik kerekes ágyon egy huszonegy éves nő letakart testét látta. Nyilván meghallhatta a nevét az operációt megelőző gyógyszerezés ködén át is, mert a fejét lassan Philips irányába fordította. A műtét előtt kopaszra borotválták, s a látvány Philipset egy tollafosztott kismadárra emlékeztette. Előzőleg már kétszer találkoztak futólag, amikor a műtét előtti röntgenfelvételek készültek róla, és Philips megdöbbenve látta, mennyire megváltozott a lány. Akkor észre sem vette, milyen kicsi és törékeny. Olyan riadtan nézett, akár egy elveszeit gyermek, s láttára Philips kénytelen volt elfordulni, vissza a nővérekhez.
– Miért nem fogtak még hozzá? – kérdezte a nővért dühösen, amiért itthagyják a beteget kétségei és félelmei prédájául.
– Mannerheim speciális elektródokat vár a Gibson Idegklinikáról – felelte a szőke. – Felvételeket akar készíteni az agynak arról a részéről, amelyet el fog távolítani.
– Értem…. – mondta Philips, s megpróbálta megtervezni a délelőttjét. Mannerheim nagy előszeretettel borította föl mások napirendjét.
– Mannerheimnek két japán látogatója van – tette hozzá a szőke. – Vagyis nagy mutatványokat rendez egész héten. De pár percen belül elkezdik. Már hívták a beteget. Csak még nem találtunk senkit, aki odavinné.
– Oké – felelte Philips, s már indult is vissza. – Szóljanak föl az irodámba, ha Mannerheim el akarja készíttetni a helyi röntgent. Ezzel is nyerhetnek néhány percet.
Visszafelé ballagtában jutott eszébe, hogy még mindig nem borotválkozott, ezért a sebészeti társalgó felé vette az irányt. Nyolc óra tízre az előtér szinte teljesen kiürült, inertia fél nyolcra beütemezett esetek már mind kezelés alatt álltak, a későbbiek viszont még egy ideig nem remélhették, hogy sorra kerülnek. Csupán egy sebész állt a telefonnál; a tőzsdeügynökével beszélt, s közben önfeledten vakaródzott. Philips bement az öltözőbe, és kinyitotta kis öltözőszekrénye kombinációs zárját Az öreg Tony, a sebészet altisztje megengedte, hogy a szekrényt továbbra is megtarthassa. Éppen végzett a szappanozással, amikor ijedtében összerezzent a csipogója hangjára. Nem is sejtette, hogy ilyen ideges. A faira szerelt telefonon válaszok, miközben folyton arra ügyelt, nehogy összekenje a kagylót borotvakrémmel. A titkárnője, Helen Walker jelentette, hogy William Michaels megérkezett, és az irodájában várja. Philips újult lelkesedéssel tért vissza a borotválkozáshoz. Egy csapásra elfogta ismét az izgalom: vajon milyen meglepetést tartogat William? Kölnit spriccelt magára, aztán ismét felráncigálta a köpenyét.
Félig futólépésben sietett az irodájába. Helen Walker ugrásra készen pillantott fel az írógépről, amint főnöke elviharzott mellette. Már félig fel is állt, s kezét kinyújtotta a nagy, halom levél és telefonüzenet után, de a mozdulat megszakadt, amikor Philips irodájának ajtaja becsapódott. A nő vállat vont, és folytatta a gépelést.
Philips levegő után kapkodva támasztotta hátát a csukott ajtónak. Michaels egykedvűen lapozgatta az egyik radiológiai szaklapot.
– Nos? – kérdezte izgatottan Philips. Michaels most is azt a rosszul szabott, kissé elnyűtt tweedzakót viselte, mint már évek óta. Harmincéves volt, de csak busznak, látszott, s hidrogénszőke haja mellett a Philipsé szinte barnának tűnt. Kicsiny, ravaszkás szája elégedett mosolyra húzódott, halványkék szeme vidáman csillogott.
– Mi újság? – kérdezte, s úgy tett, mintha leginkább a szaklap érdekelné.
– Na ne viccelj – mondta Philips –, tudom, hogy csak ugratsz. Csak az a baj, hogy túlságosan is jól csinálod.
– Igazán nem tudom, mit… – kezdte Michaels, de nem jutott tovább. Philips egyetlen ugrással ott termett előtte, és kitépte a kezéből az újságot.
– Ne hülyíts már – mondta Philips. – Nagyon jól tudod, hogy ha azt mondod; Helennek: "meglepetésed", van a számomra, attól becsavarodok. Majdnem fölhívtalak hajnali négykor. Most már bánom, hogy nem tettem meg. Rászolgáltál.
– Ja, persze, a meglepetés – húzta az időt Michaels. – Majdnem megfeledkeztem róla. – Azzal előrehajolt, és kotorászni kezdett a táskájában. Egy perc múlva sárga szalaggal átkötött csomagot vett elő. Martin arca megnyúlt. – Ez meg mi? – Iratokra számított, leginkább olyan számítógépszalagra, amely valami fordulópontot hozna a kutatásukban. Ajándékra nem gondolt.
– Ez a meglepetés – mondta Michaels, és Philips felé nyújtotta a csomagot.
Philips, tekintete visszatévedt az ajándékra. Csalódottsága már-már dühvé fajult.
– Mi az ördögnek veszel te nekem ajándékot?
– Mert olyan nagyszerű munkatárs vagy – felelte Michaels mosolyogva, még mindig Philips felé nyújtva a csomagot.
– Tessék, vedd már el.
Philips átvette tőle. Már összeszedte magát annyira, hogy szégyellje magát a viselkedéséért. Akármit érzett is, nem akarta megsérteni Michaelst. Végül is igazán szép gesztus tőle.
Philips megköszönte, s közben megpróbálta felbecsülni a csomag súlyát. Könnyű volt, s körülbelül tíz centiméter hosszú, két-három centi széles.
– Nem akarod kibontani? – kérdezte Michaels.
– Dehogynem – mondta Philips, s kutató pillantást vetett Michaelsre. A számítógépkutató részleg zseniális fenegyerekére cseppet sem volt jellemző az efféle gesztus. Nem mintha nem lett volna barátságos vagy nagylelkű. Egyszerűen arról volt szó, hogy annyira belemerült a kutatásba, hogy rendszerint még a kötelező udvariasságról is megfeledkezett. Az alatt a négy év alatt, amióta együtt dolgoztak, Philips tulajdonképpen társaságban még nem is találkozott vele. Szerinte Michaels a munkáján kívül nem is foglalkozott egyébbel. Végül is huszonhat éves korában szemelték ki az egyetem újonnan felállított Mesterséges Intelligencia Osztályának élére. Mindössze tizenkilenc éves volt, amikor a Bostoni Egyetemen megszerezte a tudományos fokozatot.
– Hát akkor rajta – mondta Michaels türelmetlenül. Philips kibontotta a szalagot, majd szertartásos mozdulattal a zsúfolt asztalra dobta. Aztán a sötétzöld papír következett. Fekete doboz volt benne.
– Ez egy kicsit jelkép is – mondta Michaels.
– Igen? – kérdezte Philips.
– Uhum – felelte Michaels. – Tudod, hogyan tekint a pszichológia az agyra: mint egy fekete dobozra. Nos, te most belepillanthatsz. Philips halványan elmosolyodott. Nem tudta, miről beszél Michaels. Felnyitotta a doboz tetejét, kivett néhány védőpapírt, majd legnagyobb meglepetésére egy kazetta került elő. A címkén ez állt: Fleetwood Mac: Rumours.
– Mi az ördög? – mosolyodott el Philips. Halvány sejtelme sem volt róla, miért vesz neki Michaels Fleetwood Mac kazettát.
– Újabb szimbólum – magyarázta Michaels. – Amit ez rejt, az majd minden muzsikánál szebben szól a fülednek.
Hirtelen, fény derült a kitalálósdi értelmére. Philips felnyitotta a kazetta dobozát, és amit benne talált, az nem zeneszám volt. Egy számítógépes programot tartott a kezében.
– Meddig jutottunk el? – kérdezte alig hallhatóan.
– A végéig – válaszolta Michaels…
– Na nem! – kiáltott fel hitetlenkedve Martin. – Tudod, milyen anyagot adtál nekem legutóbb? Úgy működött, mint egy amulett. Megoldotta a sűrűség és a határ kiértékelésének a problémáját. Ez a program mindazt tartalmazza, amit te belevettél valamennyi folyamatábrádba. Akármilyen koponyafelvételt táplálsz bele, leolvassa, ha összekapcsolod azzal a szerkentyűvel, ott. – Michaels a szoba túlsó végébe mutatott, ahol Philips munkaasztalán egy tévé méretű elektronikus berendezés állt. Látszott rajta, hogy inkább prototípusnak, mintsem sorozatgyártásra szánták. Elöl rozsdamentes acéllemez borította, amelyből különböző csatlakozók álltak ki. A bal fölső sarokban lévő nyíláson át lehetett becsúsztatni a programkazettákat. Kétoldalt egy-egy vezeték lógott ki belőle. Az egyik kábel egy inputoutput írógéphez, csatlakozott, a másik egy négyszögletes, rozsdamentes acéldobozhoz, amely körülbelül százhúsz centi széles és harminc centi magas volt. A fémdoboz elején, egy hosszú nyíláson át hengereket lehetett látni, amelyek közé a röntgenfelvételt kellett beilleszteni.
– Nem hiszem el – mondta Philips, attól félve, hogy Michaels megint ugratni akarja.
– Mi sem hisszük – bólintott rá Michaels. – Egyszerre csak összeállt minden.
A számítógéphez sétált, és megveregette a tetejét. – Mindaz a munka, amit a radiológia mintafelismerése és problémamegoldó elemzése terén végeztél, nem Csupán azt tette nyilvánvalóvá, hogy újfajta gépre van szükségünk, hanem azt is sugallta, hogyan kell megépítenünk. Hát ez az.
– Kívülről egyszerűnek látszik.
– A látszat rendszerint csal – mondta Michaels. – Ennek az egységnek a belső részei forradalmasítani fogják a számítógépes technikát.
– És gondolj bele, mit jelent majd a radiológiában, ha valóban képes a röntgenképek olvasására! – tette hozzá Philips.
– Képes rá – mondta Michaels –, noha még mindig lehetnek zavaros pontok a programban. Neked most az lesz a dolgod, hogy futtasd végig a programot minél több koponyafelvételen, amit egyszer már kiértékeltél. Amennyiben problémák adódnak, azt hiszem, azokat a hibás negatív ítéletekben kell keresnünk. Arra gondolok: a számítógép olyan felvételeket is normálisnak tarthat, ahol a rendellenesség nyilvánvaló.
– Éppen ez a probléma néhány röntgenszakorvossal is – mondta Philips.
– Nos, azt hiszem, mi most képesek leszünk ezt kiküszöbölni. Minden rajtad áll. Ha dolgozni akarsz vele, élőbb mindenesetre kapcsold be. Azt hiszem, erre még egy orvos is képes.
– Nem kétséges – felelte Philips –, de ahhoz már tudományos minősítésű kutatóra van szükségünk, hogy a konnektort se felejtsük ki. – Pompás – nevetett föl Michaels. – Javul a humorérzéked. Mihelyt bedugtad a konnektorba, és bekapcsoltad, helyezd a kazettát a központi egységbe. Az adatkiíró majd utasítást ad, mikor helyezd be a röntgenfilmet a lézeres letapogatóba.
– Mi a helyzet a film beállításával? – kérdezte Philips.
– Azzal nincs más gondod, mint hogy a fényérzékeny oldal lefelé legyen.
– Oké – mondta Philips a kezét dörzsölve, miközben úgy nézett az egységre, mint büszke szülő a tulajdon gyermekére. – Még most sem tudom elhinni.
– Én sem – felelte Michaels. – Ki sejtette volna négy évvel ezelőtt, hogy valamikor idáig is eljutunk? Még most is emlékszem arra a napra, amikor csak úgy bejelentés nélkül betoppantál az osztályunkra, és rimánkodva kérdezted, nem érdekelne valakit a mintafelismerés.
– És milyen szerencsém volt, hogy éppen beléd botlottam – válaszolta Philips. – Akkor azt hittem, még egyetemista vagy.
– A tudományos sikerekhez mindig kell szerencse is – bólintott Michaels. – De a szerencsén kívül kemény munkára is szükség van – olyanra, ami most rád vár. Ne felejtsd el: minél több koponyafelvételt futtatsz át a programon, annál jobb lesz, nemcsak abban az értelemben, hogy a zavarokat könnyebben kiküszöbölhetjük, hanem árért is, mert a program valóban heurisztikus,
– Ne dobálózz nekem idegen szavakkal – mondta Philips. – Hogy érted azt, hogy heurisztikus?
– Úgy látszik, te nem kedveled a saját szakmád varázsigéit – nevetett Michaels. – Nem hittem volna, hogy egy orvos haragszik az érthetetlen kifejezések miatt. Heurisztikus program az, amely képes a tanulásra.
– Úgy érted, hogy ez a dolog egyre okosabb lesz?
– Pontosan – felelte Michaels, miközben az ajtó felé indult. – De ez már rajtad múlik. És azt se felejtsd el, hogy ugyanez a radiológia más területén is alkalmazható lesz. Tehát szabad – idődben, ha lesz ilyen egyáltalán, hozzákezdhetsz az agyi angiogramok átfuttatásához. Még beszélünk erről. Amikor az ajtó becsukódott Michaels mögött, Philips a munkaasztalhoz ment, és szemügyre vette a röntgenleolvasó berendezést. Alig várta, hogy munkához lásson, de tudta, hogy napi teendői ezt nem teszik lehetővé. Mintegy megerősítésképpen belépett Helen egy nagy halom levéllel és telefonüzenettel, valamint azzal az örömhírrel, hogy az egyik angiográfiás szobában elromlott a röntgengép. Philips vonakodva bár, de hátat fordított az új gépnek.

4.

– Lisa Marino? – kérdezte egy hang, mire Lisa kinyitotta a szemét. Carol Bigelow nővér hajolt föléje: arcából csak sötétbarna szeme látszott ki. Még a haját is kalap alá bújtatta. Orrát és száját sebész-maszk fedte.
Lisa érezte, amint fölemelik és megfordítják a karját, hogy a nővér leolvashassa a személyazonossági karperecét.
– Lisa Marino, fölkészült arra, hogy meggyógyítsuk? – kérdezte Carol, miközben lábával kioldotta a kerekes ágy fékjét, és az ágyat elhúzta a faltól.
– Nem tudom – felelte Lisa, és megpróbált fölnézni a nővér arcára. De Carol már elfordult, ér úgy mondta:
– Hát persze, hogy felkészült. – És betolta az ágyat a fehér asztal mellé.
Bezárult mögöttük az önműködő ajtó, és Lisa elindult végzetes útjára a huszonegyes műtő felé. Az agysebészeti műtő felé. Az agysebészeti műtéteket rendszerint a húsztól huszonháromig számozott műtő valamelyikében végezték. Ezeket a szobákat szerelték föl az ilyen operációkhoz szükséges speciális berendezésekkel, mint például a beteg feje fölött rögzített Zeiss-mikroszkóp, a zártláncú videorendszer és egy-egy különleges műtőasztal. A huszonegyesben még egy galéria is volt az esetleges vendégek számára, ennélfogva ez volt dr. Curt Mannerheim kedvenc műtője.
Lisa azt remélte, hogy mire idáig eljut, már régen aludni fog. De nem ez történt. Sőt teljesen ébernek érezte magát, még az érzékszervei is mintha jobban működtek volna. A steril levegőt egyenesen orrfacsaró bűznek érezte. Persze még van idő, gondolta. Még felkelhet az ágyból, és elfuthat. Nem akarta, hogy megoperálják, kivált a fejét ne. A mozgás megszűnt. Szemével követte a nővért, aki eltűnt az egyik sarok mögött. Lisa, mint valami autó, egy forgalmas útvonal szélén parkok. Eltoltak mellette egy másik beteget, aki öklendezett. Egy műtős tartotta az állat, miközben tolta előre az ágyat; hátborzongató kötés virított a fején.
Lisa arcán könnyek peregtek végig. Rövidesen énjének központi részét fogják durván feltörni. Nem valamelyik lényegtelen testrészét, mondjuk a lábát vagy a karját, hanem a fejét… személyiségének, lelkének a fészkét. Vajon nem lesz-e belőle más ember, ha ez az egész végit ér?
Tizenegy éve volt, amikor heveny vakbélgyulladással megoperálták. Akkor; rémítőnek tűnt számára a műtét, de mégis egészen más volt, mint most. Meg volt győződve arról, hogy el fogja veszíteni a személyiségét, ha ugyan nem az életét. Akármi történik is, részekre szedik, és darabjait emberek veszik kézbe, hogy szemügyre vegyék.
Carol Bigelow újra megjelent.
– Oké, Lisa, készen állunk.
– Kérem – suttogta Lisa.
– Ugyan Lisa – mondta Carol Bigelow. – Csak nem akarja, hogy dr. Mannerheim sírni lássa?
Lisa nem akarta, hogy bárki is sírni lássa. Válaszképpen megrázta a fejét, de hirtelen harag fogta el. Miért történik ez éppen vele? Ez nem igazságos dolog. Egy éve még olyan egyetemista volt, mint bárki más. Élvezte az irodalmi szemináriumokat, és kiváló diák volt – egészen addig, míg meg nem ismerkedett Jim Conway-jel. Tudta, hogy miatta elhanyagolja a tanulást, de hát az egész mindössze egy hónap volt. Jimmel való találkozása előtt is élt már nemi életet, de sohasem érzett kielégülést, és nem tudta, miért csapnak az emberek ekkora hűhót a szex körül. De aztán jött Jim, és minden megváltozott. Lisa nem volt meggondolatlan. A tablettában nem bízott, de erőt vett magán annyira, hogy föltétessen egy spirált. Nagyon jól emlékezett még most is, milyen nehezen szedte össze a bátorságát, hogy elmenjen a nőgyógyászati klinikára, a legelső vizsgálatra, aztán újra meg újra, amikor kellett.
A kerekes ágyat betolták a műtőbe. A tágas, négyzet alakú terem falait szürke csempével rakták ki, egészen föl, az üveglappal zárt galériáig. A mennyezetet szinte teljesen elfoglalta a két hatalmas felfordított üstdobra hasonlító, rozsdamentes acélból készült műtőlámpa. A műtőasztal a terem közepén állt. A keskeny, visszataszító bútordarab valamely pogány szertartás oltárára emlékeztette Lisát. Az egyik végén kerek, párnázott rész volt, közepén egy lyukkal, s Lisa kitalálta, hogy arra fektetik majd a fejét. A sarokban álló tranzisztoros rádióból, a helyzethez cseppet sem illő módon éppen egy Bee Gees-szám hallatszott.
– És most – mondta Carol Bigelow –, azt szeretném, ha átcsúszna innen az asztalra.
– Oké – mondta Lisa. – Köszönöm. – Ingerült lett a saját válaszától. Most éppen mindent érzett, csak nem hálát. De azt akarta, hogy tessék ezeknek az embereknek, hiszen tudta, hogy rájuk kell bíznia magát. Miközben a kerekes ágyról átmászott a műtőasztalra, megkapaszkodott a lepedőben, hogy legalább valamennyit megőrizzen emberi méltóságából. Aztán mozdulatlanul végignyúlt a műtőasztalon, s bámulta a feje fölött lógó lámpákat. Csak ekkor vette észre az üvegezett galériát. A visszaverődő fény miatt alig lehetett átlátni az üvegen, de aztán megpillantotta az arcokat, melyek lebámultak rá. Lisa lehunyta a szemét. Hát ide jutott: látványosság lett belőle.
Az élete már amúgy is lidércnyomássá vált. Minden olyan csodálatosan ment egészen addig a végzetes estéig. Együtt volt Jimmel, mindketten tanultak. Fokozatosan ébredt rá, hogy nehezen olvas, különösen amikor egy bizonyos mondathoz ér, amely "azóta" szóval kezdődik. Bizonyos volt benne, hogy hallotta már ezt a szót, az értelme azonban valahogy ködös maradt. Azóta? Valami olyasmi, mint a zigóta, de mi is? Meg kellett kérdeznie Jimtől. A fiú elmosolyodott: azt gondolta, Lisa viccel vele. De miután ragaszkodott hozzá, a fiú elmagyarázta neki, mit is jelent az "azóta". Még azután is, hogy Jim kimondta a szót, az írott betűk sora értelmetlennek tűnt a számára. Most is jól emlékezett rá, milyen határtalan tehetetlenség fogta el. És akkor kezdte érezni azt a különös szagot. Kellemetlen szag volt, s noha sejtette, hogy már korábban is érezte, nem tudta azonosítani. Jim azt mondta, ő nem érzi, és ez volt az utolsó, amire Lisa emlékezett. Ezután jött az első roham. Rettenetes lehetett, mert amikor magához tért, Jim egész testében reszketett. Lisa többször is megütötte, és összekarmolta az arcát.
– Jó reggelt, Lisa – mondta egy kellemes, oxfordi akcentussal beszélő férfihang. Amikor felnézett, az egyetemen tanító hindu orvos, dr. Bal Ranade sötét szemét látta. – Emlékszik még, mit mondtam tegnap este?
Lisa bólintott. – Nem szabad köhögnöm, vagy hirtelen mozdulatot tennem – felelte eminens módjára. Nagyon is jól emlékezett dr. Ranade látogatására. Vacsora után jött, s elmondta, hogy ő az altatóorvos, aki az operáció alatt vigyázni fog rá. Végigkérdezte tőle, amire már annyiszor válaszolt az egészségi állapotával kapcsolatban. A különbség mindössze annyi volt, hogy dr. Ranade-et mintha nem érdekelték volna a válaszai. Sötét arcán csak akkor jelent meg valamelyes kifejezés, amikor Lisa a tizenegy éves korában bekövetkezett vakbélműtétet említette. Dr. Ranade egy fejbólintással nyugtázta, hogy Lisának nem volt baja az érzéstelenítéssel. Ezen kívül csak az érdekelte, hogy allergiás reakciói sem voltak. Ezt is egy bólintással vette tudomásul.
Lisa általában azokat az embereket kedvelte, akik kimutatják az érzelmeiket. Dr. Ranade láthatóan nem tartozott közéjük. Érzelmek helyett hűvös figyelem tükröződött rajta. Ám az adott körülmények között Lisa megfelelőnek, érezte ezt a modort. Boldog volt, hogy akad valaki, akinek az ő kínszenvedése egészen mindennapos dolog. Ám ekkor dr. Ranade mondott valami megdöbbentőt. Ugyanazzal a precíz, oxfordi kiejtéssel kijelentette: – Feltételezem, hogy dr. Mannerheim megbeszélte már magával, milyen érzéstelenítő technikát fogunk alkalmazni.
– Nem – felelte Lisa.
– Különös – szólalt még nagy sokára dr. Ranade.
– Miért? – kérdezte Lisa, rosszat sejtve. Ijesztő volt a gondolat, hogy az ügyében valami nincs megbeszélve. – Miért olyan különös ez?
– A koponyalékelésnél rendszerint általános érzéstelenítést alkalmazunk – mondta dr. Ranade. – De dr. Mannerheim úgy tájékoztatott bennünket, hogy csak helyi érzéstelenkést kíván. Lisának eddig még senki sem mondta, hogy koponyalékelésnek vetik alá, Dr. Mannerheim úgy fogalmazott, hogy vág majd egy pici ablakot a fején, s azon át eltávolítja a jobb oldali halántéklebeny sérült részét. Azt mondta, Lisa agyának egy része valami módon megbetegedett, és ettől vannak a rohamok. Ha el tudja távolítani ezt a sérült darabot, a rohamok is megszűnnek. Már csaknem száz hasonló, műtéte volt, s valamennyi nagyszerűen sikerült. Lisa akkor magánkívül volt az örömtől, mert az orvosaitól egészen addig mást sem kapott, csak szánakozó fejcsóválást.
A rohamok pedig szörnyűek voltak. Rendszerint előre tudta, mikor tör rá, mert mindig beharangozta az a furcsa, ismerős szag. De előfordult néha, hogy figyelmeztetés nélkül, lavinaként érkezett a roham. Egyszer egy moziban érezte meg a szörnyű szagot, éppen egy hosszas gyógyszerelés után, amikor azt mondták, a bajt most már kordában tudják tartani. Elfogta a pánik, fölpattant, valahogy kivergődött a sorok közti átjáróig, aztán rohant az előcsarnok felé. Ott már nem tudta, mit cselekszik, később, amikor magához tért, ott állt egy cukorautomata mellett a falnak dőlve, a keze pedig a lába között. Többen körülállták, s úgy bámultak rá, mint egy szörnyetegre; köztük volt Jim is, akit ütlegelt és rugdosott. Később megtudta, hogy megtámadott két lányt is; az egyiket kórházba kellett szállítani. Amikor magához tért, és látta, mit művelt, sírva fakadt. Senki sem mert a közelébe jönni. Távolból hallotta a szirénát. Arra gondolt, meg fog bolondulni.
Lisa élete ezzel holtpontra jutott. Nem volt ugyan őrült, de a gyógyszerek nem tudták megszűntetni a rohamokat, így aztán amikor dr. Mannerheim felbukkant az életében, egyenesen a megváltót látta benne. Amíg dr. Ranade ki nem mondja, el sem hatolt a tudatáig, voltaképpen mi fog történni vele. Dr. Ranade után egy kórházi szolga jött, hogy leborotválja a fejét. Ettél a perctől kezdve Lisa már félt.
– Van valami oka annak, hogy helyi érzéstelenítést akar? – kérdezte. A keze remegett. Dr. Ranade alaposan megfontolta a választ.
– Igen – felelte végül. – Be akarja határolni az agy sérült részét. Szüksége lesz a maga segítségére.
– Úgy érti, ébren leszek, amíg… – Lisa nem tudta befejezni a mondatot. A hangja elvékonyodott. Már a puszta gondolat képtelenségnek tűnt.
– Úgy van – mondta dr. Ranade.
– De hiszen ő tudja, bot van az agyam sérült része, nem? – tiltakozott Lisa.
– Igen, de nem elég pontosan. Azért ne, aggódjék. Én is ott leszek. Nem lesznek fájdalmai. Csak arról nem szabad megfeledkeznie, hogy ne köhögjön és ne tegyen hirtelen mozdulatot.
Lisa merengését a bal karjában érzett fájdalom vágta el. Amikor felnézett, látta, hogy a feje fölött lógó palackban apró buborékok szállnak fölfelé. Dr. Ranade megkezdte az intravénás érzéstelenítést. Aztán a jobb alsókarja következett, amelybe hosszú, vékony műanyag csövet vezettek be. Majd beállította a műtőasztalt úgy, hogy az enyhén lefelé dőljön. Lisa fölemelte a fejét, és lenézett. Carol egy műanyag fedelű doboz kicsomagolásán buzgólkodott. Egy másik műtősnővér, Nancy Donovan felhajtotta a Lisán lévő lepedőt, s ezzel deréktól lefelé lemeztelenítette.
– Katéter? – kérdezte Lisa.
– Igen – felelte Carol Bigelow, miközben tág gumikesztyűt húzott a kezére. – Egy csövet vezetek a hólyagjába.
Lisa hátraejtett a fejét. Nancy Donovan megragadta a két lábát, és olyan helyzetbe kényszerítette őket, hogy a talpai összeérjenek, s a térdek a lehető legjobban szétfeszüljenek, így feküdt ott kitárva, mindenki szeme láttára.
– Egy Mannitol nevű gyógyszert fogok beadni magának – magyarázta dr. Ranade. – Ettől majd bőven fog vizelni.
Lisa bólintott, mint aki már érti, s közben érezte, hogy Carol Bigelow odalent valahol dörzsölgeti.
– Üdv, Lisa, doktor George Newman vagyok. Emlékszik rám?
Lisa felnyitotta a szemét, és egy újabb maszkos arcot látott maga fölött. Ez a szempár kék volt. A másik oldalon újabb barna szempár tűnt fel.
– Az idegsebészet osztályos orvosa vagyok – mondta dr. Newman –, ez pedig dr. Ralph Lowry, az egyik elsőéves gyakorló orvosunk. Mi segítünk majd dr. Mannerheimnek, amint azt már elmondtam magának tegnap.
Mielőtt válaszolhatott volna, Lisa hirtelen éles fájdalmat érzett a két lába között, majd nyomban az a furcsa érzése támadt, hogy egészen megtelt a hólyagja. Mély lélegzetet vett. Olyan képzete támadt, mintha valamit ragasztottak volna a combja belső felére.
– Most lazítson – mondta dr. Newman –, mindjárt készen leszünk. A két orvos ezután a szoba hátsó falait borító, röntgenfelvételeket vette szemügyre.
A műtőben felgyorsult az iram. Nancy Donovan jelent meg egy rozsdamentes acél műszeres tálcával, s nagy csattanássál lerakta az egyik közeli asztalra. Darlene Cooper, egy másik műtősnővér köpenyben és gumikesztyűben egy másik tálcára rakta át, megfelelő sorrendben, a sterilizált szerszámokat. Lisa elfordította a fejét, amikor látta, hogy Darlene Cooper egy nagy fúrót vesz a kezébe. Doktor Ranade felcsatolta Lisa felsőkarjára a vérnyomásmérő mandzsettáját, Carol Bigelow lemeztelenítette Lisa mellkasát, és felragasztotta rá az EKG drótjait. A szívmonitor radarjelszerű csipogása csakhamar versenyre kelt John Denverrel, aki a rádióban éppen énekelt Dr. Newman végzett a röntgenképek tanulmányozásával. Odalépett Lisához, és megfelelő helyzetbe igazította a fejét. Aztán jelölőceruzával vonalat rajzolt Lisa kopasz fejére. Az első vonal a koponya tetején húzódott, az egyik fültől a másikig. A második a homlok közepéből indult ki, s a nyakszirten végződött, tehát pontosan felezte az elsőt.
– Most pedig, Lisa, fordítsa balra a fejét – mondta dr. Newman. Lisa nem nyitotta ki a szemét. Érezte, amint egy ujj végigtapogatja azt a csontot, amely a jobb szemétől a jobb füléig vezet. Majd a jelölőceruza hurkot rajzolt, amely a jobb halántékától indult el Fölfelé és vissza, a két füle mögé. A vonal patkó alakot formait, melynek két csúcsa Lisa fülénél volt. Itt lesz majd az a kisablak, amelyről dr. Mannerheim beszélt.
Lisára váratlanul álmosság tört rá. Mintha nyúlóssá vált volna a szoba levegője, a végtagjai ólmossá. Minden erejét össze kellett szednie, hogy felnyithassa a szemét. Dr. Ranade mosolygott le rá. Az egyik kezében az infúziós szerelék műanyag csöve, a másikban fecskendő. – Egy kis nyugtató – mondta dr. Ranade. Az idő most már összefolyt benne. A hangok ki-be úszkáltak a tudatából. Aludni szeretett volna, de a teste ösztönösen ellenállt ennek a vágynak. Érezte, hogy félig az oldalára fordítják, és a jobb vállát egy párnával támasztják alá. Közönyösen vette tudomásuk, hogy mindkét csuklóját egy deszkához rögzítik, mely derékszöget alkot a műtőasztallal. A karja annyira elnehezedett, hogy különben sem tudta volna megmozdítani. A derekát övező bőrheveder rögzítette a törzsét. Érezte, hogy ledörzsölik, majd befestik a fejét. Éles tűszúrások következtek, aztán át- meg átcikázó fájdalom, majd valamiféle satuba szorították a fejét. Lisa akarata ellenére végül elaludt. Hirtelen erős fájdalom riasztotta fel álmából. Nem tudta, mennyi idő telhetett el. A fájdalmat a jobb füle fölött érezte. Aztán újra. Kiáltás szakadt föl belőle, és mozdulni próbált. Leplek borították a testét, csak közvetlenül az arca előtt hagytak egy kis alagutat. Az alagút túlsó végén dr. Ranade nézett rá.
– Minden rendben, Lisa – mondta dr. Ranade. – Ne mozogjon. Most adjuk be a helyi érzéstelenítőt. Csak egy pillanatig fogja érezni.
A fájdalom újra meg újra elöntötte. Lisa úgy érezte, szétpattan a koponyája. Megpróbálta fölemelni a karját, de a rögzítés nem engedte. – Kérem – kiáltotta Volna, de a hangja gyámoltalanul csengett.
– Minden rendben lesz, Lisa. Próbáljon lazítani. A fájdalom megszűnt. Lisa hallotta az orvosok lélegzetvételét. Pontosan a jobb füle fölött voltak.
– Kést – mondta dr. Newman,
Lisa megrezzent. Nyomást érzett, mintha egy ujj préselődne a fejbőréhez, és haladna végig a jelölőceruza nyomán. A lepleken át érezte, hogy meleg folyadék csorog a nyakába,
– Hemosztátot – mondta dr. Newman. Lisa éles fémcsattogást hallott. – Raney-csipeszeket. És szóljanak Mannerheimnek. Mondják meg neki, hogy harminc percen belül készen leszünk.
Lisa megpróbált nem gondolni arra, ami most a fejével történik. Ehelyett a hólyagjában lévő rossz érzésre gondolt. Szólt dr. Ranade-nek, hogy vizelnie kell.
– Katéter van a hólyagjában – mondta dr. Ranade.
– De nekem vizelnem kell – mondta Lisa.
– Lazítson, Lisa. Adok még egy kis altatót.
Lisa legközelebb egy motor éles vinnyogására tért magához, ugyanakkor nyomást és vibrálást érzett a fején. A zaj rémisztő volt, mert tudta, mit jelent. Egy fúróval nyitják fel éppen a koponyáját; szerencsére fájdalmat nem érzett, de fölkészült rá, hogy ez bármelyik pillanatban bekövetkezik, A megperzselt csont tüze áthatolt az arcát borító gézrétegen is. – Érezte, hogy dr. Ranade megfogja a kezét, s ezért hálás volt neki. Úgy szorította, mintha ezen múlna az élete.
A koponyafúró elhallgatott. A hirtelen beállt csendben csak a szívmonitor ritmikus jelzéseit lehetett hallani. Aztán újra fájdalmat érzett, ezúttal egy jól behatárolt fejgörcshöz hasonlót. Az alagút túloldalán megjelent dr. Ranade arca. Figyelmesen nézett rá, miközben Lisa érezte, hogy karján a mandzsetta felfúvódik.
– Csontfogókat – mondta dr. Newman.
Lisa hallotta és érezte a csontok recsegését. A hang közvetlenül a jobb füle mellől jött.
– Emelőket – mondta dr. Newman. Lisa egymás után több nyilallást érzett, majd egy hangos csattanást hallott. Tudta, hogy a feje már nyitva van.
– Nedves gézt – mondta dr. Newman.
Dr. Curt Manherheim bemosakodás közben behajolt a huszonegyes műtő ajtaján, s ránézett a faliórára. Nemsokára kilenc lesz. Ebben a pillanatban meglátta dr. Newmant, amint hátralép az asztaltól. Keresztbe fonta gumikesztyűs kezét a mellén, és átment a vetítőhöz, hogy megnézze a röntgenfelvételt. Ez csakis egyet jelenthet: elvégezték a koponyalékelést, és már csak a Nagyfőnököt várják.
Dr. Mannerheim tudta, hogy nincs sok ideje. Az NIH ellenőrző bizottsága ma délben érkezik. Tizenkétmillió dolláros támogatás forog kockán – éppen annyi, amennyi fedezné a következő öt esztendő kutatásait. Meg kell kapnia. Ha nem, akkor fölszámolhatja az egész állatkísérleti laboratóriumát, s ezzel kárba vész négy év munkája. Pedig Mannerheim meg volt győződve arról, hogy hamarosan be tudja határolni az agynak azt a részét, ahol az agresszió és a düh fészkel.
Miközben leöblítette a szappant, meglátta Lori McIntert, a helyettesét. Hangosan utánaszólt, mire a nő megtorpant.
– Lóri, drágám! Két japcsi doktor van nálam, Tokióból. Kiküldenél valakit hozzájuk, hogy találtak-e műtősruhát meg miegyebet?… Mannerheim úgy rontott be a műtőbe, mint bika az arénába. A kellemes légkör egy csapásra megváltozott. Darlene Cooper átnyújtott neki egy steril törülközőt. Miközben megszárította az egyik, majd a másik kezét, s végül mindkét alsókarját, Mannerheim előrehajolt, hogy megnézze a nyílást Lisa Marino koponyáján.
– A fene egye meg, Newman, mikor fogja végre megtanulni, hogy kell egy koponyalékelést tisztességesen elvégezni? – hördült fel. – Nem egyszer, de legalább ezerszer megmondtam már magának, hogy az éleket jobban faragja le. Krisztusom! Micsoda, amatőr munka!
A leplek alatt Lisán újabb félelemhullám söpört végig. Valami nincs rendben ezzel az operációval.
– Én… – kezdte Newman.
– Semmiféle mentegetőzést, nem akarok hallani. Vagy megcsinálja rendesen, vagy keres magának másik munkát. Ide be fog jönni néhány japcsi, és nem tudom, mit gondolnak majd, ha ezt meglátják. Nancy Donovan ott állt mellette, várva a törülközőt, de Mannerheim inkább a földre dobta. Szerette a felfordulást maga körül, és mint egy gyérek, teljes figyelmet követelt, akárhol is volt. És meg is kapta. Őt tekintették az ország egyik legjobb agysebészének, s kétségtelenül a leggyorsabbnak. Ő maga így vallott a saját technikájáról: – Ha egyszer már benn vagy a fejben, nincs idő pepecselésre. – És ha ehhez még hozzávesszük, milyen alaposan ismerte az emberi idegrendszer felépítését, akkor el kell ismerni: igazi nagymenő volt.
Darlene Cooper eléje tartotta a speciális barna gumikesztyűt, amellyel Mannerheim szeretett dolgozni.
– Á – turbékolta, mintha a kesztyűbe való behatolás kéjérzettel töltené el. – Bébi, milyen csodás vagy ma!
Darlene Cooper nem nézett Mannerheim szürkéskék szemébe, mialatt átnyújtott neki egy nedves törülközőt, amivel letörülhette a krétaport a kesztyűről. Már hozzászokott az efféle megjegyzésekhez, és tapasztalatból tudta: az a legokosabb, ha nem vesz róluk tudomást.
Mannerheim – jobbján Newmannal, balján Lowryval – lehorgonyzott a műtőasztal fejénél, és lenézett a Lisa agyát borító; félig átlátszó agyburokra. Newman óvatosan áthelyezte a csontvarratokat a burok vastagabb részeire, majd rögzítette őket a koponyaélek szélei mentén. Ezek a varratok tartották a burkot szorosan a koponya felső felszínén.
– Hát akkor kezdjük – mondta Mannerheim. – Burokkampót és szikét!
A bért eszközöket belecsapták Mannerheim kezébe.
– Szelídebben kedvesem – mondta Mannerheim. – Nem vagyunk a tévében. Nem szeretném; ha minden egyes alkalommal elzsibbasztaná a kezem, amikor kérek valamit.
Előrehajolt, és a kampóval ügyesen felhajtotta a kemény agyburkot, a durát. Kis nyílást vágott a késsel. A lyukon át kilátszott a meztelen agy szürkésrózsaszín kis buckája.
Ha már munkához látott, Mannerheim maga volt a szakszerűség. Viszonylag kis kezével takaros, megfontolt mozdulatokat végzett, s szemét egy pillanatra sem vet le a betegről. Tökéletesen ura volt a mozdulatainak. Alacsony, mindössze százhatvanhét centis termete állandó bosszúságot jelentett számára: úgy érezte, a természet igazságtalanul fosztotta még attól a tizenhárom centis többlettől, ami egy ekkora intellektusnak kijárna. Mindamellett kiváló kondíciónak örvendett, és hatvanegy éves koránál jóval fiatalabbnak látszott. Kisolló és tampon segítségével, melyet a dura és az ágy közé helyezett; Mannerheim a koponyalék mentén felhajtotta Lisa agyburkát: Mutatóujjával gyengéden kitapogatta a halántéklebenyt. Nagy rutinnal ismert rá akár a legcsekélyebb rendellenességre is. Mannerheim számára a közte és az élő lüktető emberi agy között fellépő intim kölcsönhatás maga volt a lét értelme. – Most lássuk a stimulátort és az EEG-elvezetéseket – mondta.
Dr. Newman és dr. Lowry egyesült erővel küszködtek az apró drótokkal, Nancy Donovan végül átvette tőlük a csatlakozót, és bedugta a közeli elektromos konzolba. Dr. Newman óvatosan; két sorba helyezte az elektródokat. Egyet a halántéklebeny közepe mentén, a másikat a Syrvius-véna fölé. Az ezüstgolyóval ellátott, hajlékony elektródok hozzáértek az agyhoz. Nancy Donovan elfordított egy kapcsolót, mire a szívmonitor melletti EEG-képernyőn megjelentek a fluoreszkáló jelek rajzolta szeszélyes vonalak.
Ekkor lépett be dr. Harata és dr. Nagamoto. Mannerheim tulajdonképpen nem annak örült, hogy látogatói tanulhatnak valamit; a közönséget szerette.
– Na tessék – szólt Mannerheim széles mozdulattal –, rengeteg ostobaságot olvashatni a szakirodalomban arról, hogy vajon lehet-e érinteni a halántéklebeny felső részét egy ilyen műtét során. Az orvosok egy része attól tart, ez károsan befolyásolja a páciens beszédkészségét. A válaszom: rajta, ellenőrizzük!
Kezében az elektromos stimulátorral, akár egy karmesteri pálcával, intett dr. Ranade-nek, aki lehajolj, és fölemelte, a takarót.
– Lisa – mondta.
Lisa kinyitotta a szemét. Látszott rajta a rémület, amit az imént hallottak keltettek benne.
– Lisa! Szeretném, ha annyi gyerekverset mondana el, ahányat csak tud mondta dr. Ranade.
Lisa, annak reményében, hogyha segít, azzal is hamarabb véget ér az egész, teljesítette a kérést. Beszélni kezdett, és eközben – Mannerheim hozzáérintette a stimulátort az agyához. Lisa a szó közepén elakadt; Tudta, mit akar mondani, de képtelen volt kiejteni a szót. Ugyanakkor megjelent előtte egy ember képe, amint belép az ajtón.
Amikor Mannerheim észrevette, hogy Lisa hangja elakadt, megszólalt:
– Íme, a válaszom! Mi tehát nem nyúlunk a páciens felső halántéki agytekervényeihez.
A japán látogatók elismerően bólogattak.
– És most jöhet a gyakorlat izgalmasabb része – mondta Mannerheim, és kézbe vette a két kölcsönkapott mélyelektród egyikét. – Apropó, valaki szóljon át a röntgenosztályra, szeretnék egy-egy felvételt ezekről az elektródokról, hogy majd tudjuk később, hol is voltunk pontosan.
A merev tűelektródok regisztráló, s egyben stimuláló műszerek voltak, Mannerheim még a sterilizálás előtt megjelölt rajtuk egy pontot a tű hegyétől négy centiméterre. Apró fémvonalzóval kimért négy centimétert a halántéklebeny elülső szélétől. Aztán az agy felszínére merőlegesen, vaktában, de könnyedén benyomta az elektródot a négy centiméteres jelzésig. Az agyszövet minimális ellenállást tanúsított. Fogta a második elektródot, és azt az elsőtől két centiméterre nyomta be. Az elektródok körülbelül öt centiméterre álltak ki az agy felszínéből.
Szerencsére ebben a pillanatban belépett Kenneth Robbins, az idegröntgen vezető technikusa. Ha késik, a látogatóit bizonyára tanúi lettek volna Mannerheim egyik hírhedt idegrohamának. Miután a műtőt fölszerelték a röntgenfelvételek készítésére alkalmas berendezéssel is, a technikus pár perc alatt elkészíthette a két felvételt.
– És most – mondta Mannerheim az órára pillantva (látta, hogy gyorsabb iramot kell diktálnia) – a mélyelektródok stimulálása következik. Meglátjuk, tudunk-e epileptikus agyhullámokat gerjeszteni. Tapasztalatom szerint, ha ez sikerül, a rohamom rendellenességet kiváltó lebeny eltávolításának esélyei száz százalékra tehetők.
Az orvosok körülvették a beteget.
– Dr. Ranade – szólt Mannerheim. – Kérje meg a beteget, közölje, mit érzett, és mit gondolt a stimulus során.
Dr. Ranade bólintott, majd eltűnt a leplek alatt. Amikor felbukkant, intett Mannerheimnek, hogy kezdheti. Lisa számára a stimulus olyan volt, mint egy hangtalan és fájdalommentes robbanás. A világ egy időre – a másodperc töredékére vagy egy órára? – üressé vált, majd színes kaleidoszkópot látott, amely lassan a hosszú alagút végében kukucskáló arccá, dr. Ranade arcává állt össze. Nem ismerte fel dr. Ranade-el, s azt sem tudta, hol van. Csak azt a szörnyű szagot érezte, mely előrevetítette a roham árnyékát. Úrrá lett rajta a rettegés.
– Mit érzett? – kérdezte dr. Ranade.
– Segítség! – kiáltotta volna Lisa. Mozdulni próbált, de a szíjak nem engedték. Tudta, hogy közeleg a roham. – Segítség!
– Lisa – mondta ijedten dr. Ranade. – Lisa, biztos minden rendben van? Lazítson.
– Segítség! – kiabálta Lisa, és elvesztette az eszméletét. A fej rögzítése Nem engedett, és a bőrheveder is szoros maradt a dereka körül. Minden ereje a jobb karjában összpontosult, melyet óriási erővel, villámgyorsan rántott ki. A csuklópánt elpattant, és kiszabadult karja a lepleken át a magasba lendült. Mannerheim megbabonázva meredt a szabálytalan EEG-jelekre, amikor a szeme sarkából megpillantotta Lisa kezét. Ha gyorsabban reagál, talán megakadályozhatta volna a balesetet. Ám egy pillanatra annyira megdöbbent, hogy szinte megbénult. Lisa keze vadul csépelve próbálta kiszabadítani a műtőasztalhoz láncolt testét, s eközben nekivágódott a kiálló elektródoknak, amelyek mélyen belefúródtak az agyába.

*

Philips egy George Rees nevű gyermekorvossal beszélt telefonon, amikor Robbins kopogott, majd belépett az ajtón. Philips intett a technikusnak, hogy jöjjön beljebb, míg ő befejezi a beszélgetést. Rees egy kétéves kisfiú koponyafelvétele felől érdeklődött, aki állítólag leesett a lépcsőn. Martin kénytelen volt közölni a gyerekorvossal, hogy szerinte a gyereket megverték, mert a mellkasi felvételen egy régebbi bordatörést fedezett föl. Kellemetlen ügy volt, és Philips örült, amikor végre letehette a kagylót.
– Mit hoztál? – kérdezte Robbinst, miközben körbefordult a székével. Philips hozta be Robbinst az idegröntgen főtechnikusi állásába, és a két ember között rendkívül jó volt a viszony.
– Csak a helyi felvételeket, amelyedet kívánságodnak megfelelően Mannerheimnek csináltam. Philips bólintott, és Robbins betette a filmeket a vetítőbe. A vezető technikus rendes körülmények között nem hagyta el az osztályt azért, hogy felvételeket készítsen, de Philips megkérte, hogy bármi panaszt elkerülendő, személyesen álljon Mannerheim rendelkezésére.
Az ernyőn megjelentek Lisa Marino műtéti röntgenfelvételei. Az oldalhelyzetben készített film sokszögű fényfoltot mutatott ott, ahol a csonthártyát átvágták. Benne éles, fehér árnyékként rajzolódott ki a számos elektród. A legerőteljesebben a hosszú, fű alakú mélyelektródok látszották, amelyeket Mannerheim Lisa Marino halántéklebenyébe szúrt, és Philipset most ezeknek a helyzete érdekelte. Lábával mozgásba hozta az alternálónak nevezett, egész falat betöltő röntgenkép-továbbító motorját. Mindaddig, míg lábát a pedálon tartotta, az ernyőn újabb és újabb képek jelentek meg. Tetszőleges számú kiértékelhető filmet lehetett ebbe az egységbe táplálni. Philips addig futtatta a gépei, míg fel nem bukkant Lisa Marino előző röntgenképe.
Az új felvételeket a régivel összehasonlítva Philips meg tudta határozni a mélyelektródok pontos helyét.
– Hé! – mondta. – Gyönyörű felvételeket csináltál. Bárcsak mesterségesen szaporíthatnálak, félannyi problémám sem lenne!
Robbins vállat vont, de azért jólesett neki a bók. Philips az a főnök volt, aki sokat követel, de meg is becsüli az embereit. Philips egy finom beosztású vonalzóval megmérte a távolságokat, összevetve a régebbi felvétel aprócska véredényeivel. Az agy anatómiájában szerzett ismereteit összehasonlította a véredények szokásos helyzetével, agyában felépített egy háromdimenziós képet arról a területről, amely érdekelte. A kapott információt az új felvételekre vonatkoztatva megkapta az elektródok csúcsának a pontos helyét.
– Meglepő – mondta, és hátradőlt. – Tökéletesen helyezték el az elektródokat. Mannerheim egyszerűen fantasztikus. Bárcsak az értékelései is felérnének a kézügyességével.
– Akarod, hogy visszavigyem a felvételeket a műtőbe? – kérdezte Robbins.
Philips megfázta a fejét. – Nem, majd magam viszem vissza. Beszélni akarok Mannerheimmel. Magam viszek néhány régebbi filmet is. Ennek a hátulsó agyi artériának a helyzete nem nagyon tetszik nekem.
Ezzel fölkapta a röntgenfelvételeket, és elindult az ajtó felé. Noha a huszonegyes műtőben a dolgok látszólag visszazökkentek a rendes kerékvágásba, Mannerheimet feldühítette a baleset. Még a külföldi vendégek jelenlétében sem volt hajlandó türtőztetni magát. – Legkeményebb szitkait Newmanre és Lowryra szórta. Úgy viselkedett, mintha szántszándékkal okozták volna a bajt.
Mihelyt Ranade általános légzőszervi érzéstelenítést alkalmazott Lisánál, Mannerheim hozzáfogott a halántéklebeny eltávolításához. Lisa rohama után egy pillanatra kitört a pánik, de aztán mindenki visszanyerte a nyugalmát. Mannerheimnek sikerült elkapnia Lisa csapkodó kezét, még mielőtt nagyobb baj történhetett volna. Ranade, az igazi hős, azonnal cselekedett: százötven milligramm thiopentált adott be Lisának intravénásan, majd egy d-tubocurarin nevű izombénítót. Ezek a gyógyszerek nemcsak elaltatták Lisát, hanem a rohamot is megszüntették. Néhány percen belül. Ranade üzembe helyezte a légzőkészüléket, és ráengedhette a nitrogén-oxidult, és bekapcsolhatta az ellenőrző készüléket is.
Eközben Newman kihúzta a két, kelleténél mélyebbre hatolt elektródot, Lowry pedig eltávolította a többi, felszíni elektródot. Lowry ezután nedves tampont helyezett a kitárt agyra, majd steril törülközőt terített rá. A beteget újra betakarták, az orvosok pedig friss köpenyt és kesztyűt vettek fel. Helyreállt a rend, csak Mannerheim kedve nem változott.
– Disznóság – mondta Mannerheim, – és fölegyenesedett, hogy kinyújtóztassa a hátát. – Lowry, szóljon, ha mégsem sebész akar lenni, ha majd nagy lesz. Egyébként pedig úgy tartsa a sebkampót, hogy én is lássam. – Onnan, ahol Lowry állt, nem lehetett látni, mit csinál Mannerheim.
Ekkor nyílt az ajtó, s belépett rajta Philips, kezében a röntgenfelvételekkel.
– Óvatosan – súgta neki Nancy Donovan. – Napóleon rossz kedvében van.
– Kösz a figyelmeztetést – felelte Philips bosszúsan. Nem fért a fejébe, hogy Mannerheim kamaszos kitöréseit miért tartja mindenki tiszteletben. Berakta a filmet a vetítőbe, tudva, hogy Mannerheim meglátta őt. Öt perc is beletelt, mire rájött, hogy Mannerheim szándékosan nem veszi észre.
– Dr. Mannerheim! – kiáltotta túl a szívmonitor hangját Martin.
Minden tekintet rászegeződött, amint Mannerheim fölegyenesedett, s úgy fordította a fejét, hogy a bányászokéhoz hasonló fejlámpája fénye egyenesen a radiológus arcára irányuljék. – Talán nem vette észre, hogy mi itt agyműtétet végzünk, amit nem kellene félbeszakítania? – szólalt meg Mannerheim visszafojtott dühvel.
– Ön rendelt helyi röntgenfelvételt – felelte higgadtan Philips –, én pedig úgy érzem, kötelességem megadni, a kért információt.
– Vegye úgy, hogy teljesítette a kötelességét – mondta Mannerheim, s azzal ismét az egyre növekvő metszésre irányította minden figyelmét. Philips valójában nem az elektródok helyzete miatt aggódott, hiszen tudta, hogy azok pontosan ott vannak, ahol kell. Inkább az óriási, hátulsó, vagy hippocampalis elektródról volt szó.
– Valami más van itt – mondta. – Én…
Mannerheim felkapta a fejét. Fejlámpája fénye végigpásztázta a farát, aztán a mennyezetet, s a hangja ostorként csattant – Dr. Philips, lenne olyan kedves kimenni innen a röntgenképeivel együtt, hogy végre befejezhessük az operációt? Ha szükségem lesz a segítségére, majd szólunk.
Aztán, már normális hangon, néhány bajonettcsipeszt kért a nővértől, és folytatta a munkát.
Martin letette a filmet, és nyugodtan kisétált a műtőből. Miközben utcai ruhába bújt az öltözőben, megpróbált semmire sem gondolni. A radiológia felé menet mégiscsak eltűnődött azon, vajon mennyiben felelős ő azért az incidensért. A Mannerheimmel való bánásmódhoz a jelek szerint sajnos olyan képességekre is szükség van, amelyekről sohasem hitte volna, hogy radiológusként ilyesmire is rá kell fanyalodnia. Még akkor sem békélt meg magával, amikor már visszatért az osztályra.
– Az angiográfíás szobában már csak magára várnak – mondta Helen Walker, amikor belépett az irodájába. Helen, ez a csodálatosan kecses, harmincnyolc éves, queensi fekete. Bő öt éve volt Philips titkárnője. Nagyon jó volt a munkatársi kapcsolatuk, Philips rettegett a gondolattól, hogy Helen egyszer otthagyja, hiszen, mint minden jó titkárnőnek, neki is óriási szerepe volt abban, hogy Philips hétköznapjai simán gördüljenek. Még a jelenlegi ruhatárát is Helen állította össze. Martin még most is azokat a divatjamúlt öltönyöket hordaná, amelyeket egyetemista korában, ha Helen nem erőszakolja ki, hogy menjenek el egy áruházba egy szombat délután. Ekkor született meg az új Philips: izmos termetén azóta mindig divatos ruha feszült. Philips ledobta a felvételeket az asztalára, ahol elvegyültek a többi röntgenkép, valamint iratok, újságok és könyvek között. Ez volt az egyetlen hely, ahová Helennek nem volt szabad nyúlnia. Akármilyen rendetlenség volt is az asztalán. Philips mindig tudta, mit hol talál,
Helen megállt mögötte, és fölolvasta azt a seregnyi üzenetet, amelyekről szerinte Philipsnek tudnia kellett. Dr. Rees telefonon érdeklődött a betege CAT-vizsgálata felől, a második angiográfiás szobában, megjavították a röntgengépét, a mentősök fölszóltak, hogy van egy betegük súlyos fejsérüléssel, és sürgős, CAT-vizsgálatot kérnek róla. Se vége, se hossza nem volt, de hát ez így ment nap mint nap. Philips megkérte Helent, hogy intézze el valamennyit, s miután a nő is így gondolta, máris visszament az íróasztala mögé.
Philips fölvette ólomkötényét, melyet bizonyos röntgenműveletek alatt viselt a sugárzás elleni védekezésül. A kötény mellrészét kifakult "Superman" felirat díszítette, mely ellenállt minden eltávolítási s törekvésnek. Tréfából pingálta oda néhány beosztottja még két évvel ezelőtt, s mivel Martin tudta, hogy ezzel is csak a tiszteletüket akarták kifejezni, nem bosszankodott miatta.
Már indulni készült, s tekintete végigfutott az asztalon; látni akarta a programkazettát, hogy újra megbizonyosodjék, nem álmodta-e Michaels látogatását. De mivel nem látta, félresöpörte a legújabb lerakódott rétegeket. A kazetta a Mannerheim-féle röntgenfelvétel alatt lapult. Végre elindult, de újra megtorpant. Fölvette a kazettát, és Lisa Marino legutóbbi, oldalhelyzetben készített koponyafelvételét. A nyitott Bájton át kikiáltott Helennek, szóljon át az angio-szobába, hogy tüstént megy, azzal munkaasztalához ment. Levette a kötényt, és egy székre dobta. Meredten bámult az új számítógépre, s azon töprengett, vajon igazán működik-e. Aztán a vetítőből jövő fény felé tartotta Lisa Marino műtéti röntgenfelvételét. Most nem érdekelték az elektródok árnyékai, nem is figyelt rájuk. Philips arra volt kíváncsi, mit tud mondani a gép a koponyalékelésről. Tudta, hogy az eljárás nincs benne a programban. Bekapcsolta a központi processzort. Kigyulladt egy piros lámpa, s – ő figyelmesen behelyezte a kazettát. Még egynegyede kiállt, amikor a gép úgy elnyelte, mint egy éhes kutya. Máris működni kezdett a kiíróegység. Philips úgy helyezkedett, hogy folyamatosan tudjon olvasni.
ÜDV! A NEVEM RÖNTGENERÁLIS. ELSŐ KOPONYA. KÉREM, ADJA MEG A BETEG NEVÉT.
Philips két ujjal lepötyögte a "Lisa Marino" nevet, majd betáplálta a gépbe.
KÖSZÖNÖM. KÉREM, KÖZÖLJE A PANASZOKAT.
"Rohamok" – gépelte Philips, majd ezt is betáplálta.
KÖSZÖNÖM, KÉREM, KÖZÖLJE A VONATKOZÓ KLINIKA! INFORMÁCIÓKAT.
"21 éves nőbeteg, egy éve tartó halántéklebenyi epilepsziával" – gépelte Philips.
KÖSZÖNÖM. KÉREM, HELYEZZE BE A FILMET A LÉZERES LETAPOGATÓBA.
Philips átment a letapogatóhoz. A nyílás belsejében forogtak a hengerek. Philips gondosan úgy fordította a filmet, hogy a fényérzékeny oldal nézzen lefelé. A gép elkapta és beforgatta. Működni kezdett a kiírószerkezet. Philips odament hozzá. A kővetkezőt olvasta: KÖSZÖNÖM, IGYÉK MEG EGY CSÉSZE KÁVÉT. Elmosolyodott. Michaels humorérzéke ott nyilvánul meg, ahol a legkevésbé várná az ember.
A letapogató halk, elektromos zümmögést bocsátott ki; a kiírószerkezet néma volt. Philips felkapta a kötényét, és kiment az irodából.

*

A huszonegyes műtőben néma csend honolt, amikor Mannerheim megragadta Lisa jobb oldali halántéklebenyét, és lassan leemelte az alapjáról. Néhány apró véna tűnt fel, melyek a vénaöblökhöz kapcsolták az agynak ezt a részét; ezeket Newman szakavatott mozdulatokkal megalvasztotta és eltávolította. Végre szabaddá vált az út, és Mannerheim kiemelte Lisa koponyájából az agy darabkáját, és bedobta egy rozsdamentes acéltálkába, melyet Darlene Cooper tartott eléje. Mannerheim az órára pillantott. Minden rendben. A műtét előrehaladtával a hangulata is megváltozott. Most már ujjongani tudott volna, annyira meg volt elégedve a teljesítményével. Feleannyi időbe telt az egész, mint rendesen. Már biztos volt benne, hogy délre az irodájában lehet.
– Még nem vagyunk egészen kész – mondta, miközben bal kezébe vette a szívót, jobb kezébe pedig a csipeszeket. Gondosan haladt végig azon az oldalon, ahol a halántéklebeny volt: eltávolította azt, amit ő mélyebb magnak nevezett. Talán a műtét legkockázatosabb része volt ez, de Mannerheim ezt szerette a legjobban. Tökéletes biztonsággal vezette a szívót, elkerülve az élő szöveteket. A szívó nyílását hirtelen elzárta egy nagyobb agyszövetszemcse. Előbb halk, fütyülő hang hallatszott, aztán a cső felszippantotta a szemcsét – Egy kis zeneóra – jegyezte meg Mannerheim. Az agysebészek jól ismert bemondása volt ez, de az általa keltett óriási feszültség után, éppen az ő szájából a szokottnál is nagyobb derültséget keltett. Mindenki nevetett, még a két japán orvos is. Mihelyt Mannerheim végzett az agyszövetek eltávolításával, Ranade lelassította az oxigénadagolást. Ezzel az volt a célja, hogy megemelje kissé Lisa vérnyomását, mialatt Mannerheim ellenőrzi, nem jut-e vér az agyüregbe. A gondos szemügyrevétel után Mannerheim elégedetten állapította meg, hogy a műtét helye száraz maradt. Egy tűfogóval megkezdte a kemény agyburok, a dura bevarrását. Ranade ugyanakkor óvatosan hozzáfogott az érzéstelenítés csökkentéséhez. Azt akarta, hogy a végén úgy távolíthassa el a légzőcsövet, hogy Lisának ne kelljen köhögnie. Ehhez az általa adagok gyógyszerek finom összehangolására volt szükség. És mindenekelőtt arra, hogy Lisa vérnyomása ne emelkedjék.
Az agyburok varrása gyorsan haladt, és Mannerheim fürge csuklómozdulattal tette helyére az utolsó megszakított öltést is. Lisa agya ismét takaró alá került, noha a dura lazább és sötétebb színű volt ott, ahol hiányzott Lisa halántéklebenye. Mannerheim félrebillent fejjel csodálta művét, aztán hátralépett és lerántotta a gumikesztyűket. A csattanó hang visszhangzott a teremben.
– Rendben – mondta –, visszazárhatják. De ne úgy dolgozzanak rajta, mintha ez lenne az életművük.
Magához intette a két japán orvost, s azzal Mannerheim elhagyta a műtőt.
Newman elfoglalta Mannerheim helyét Lisa fejénél.
– Oké, Lowry – mondta Mannerheim modorában –, lássuk, segítesz-e, vagy inkább csak akadályozod a munkám.
Miután a csontot a helyére illesztette, majd rögzítette a varratokat, Newman készen állt a visszazárásra. Két, csipkésen fogazott fogóval megragadta Lisa Marino sebének két végét, majd félig kifordította. Aztán belebökte a tűt a fejbőrbe, olyan mélyen, hogy biztosan fogja a csonthártyát is, majd kivezette a tűt a sebből. Aztán a tő száráról lekapcsolta a tűfogót, s a tű hegyéhez keresztbe bevezette a varrást a sebbe. Ugyanezzel a technikával varrta végig a sebet, s végül a selyemfonalat Lowry várakozó kezébe nyomta. Amikor elkészültek a varrással, Lisa feje olyan volt, mintha egy széles fekete cipzár húzódna végig rajta.
Dr. Ranade ezalatt mindvégig Lisa légzőzsákját tartotta működésben. Amikor az utolsó öltéssel is elkészültek, – a tervnek megfelelően százszázalékos oxigént akart adagolni Lisának, hogy ellensúlyozza a szervezet által még le nem bontott maradék izombénítót. Kezével ismét nyomott egyet a lélegeztető ballonon, de gyakorlott ujjai apró változást észleltek az előző nyomáshoz képest. Az utolsó pár percben Lisa már megpróbálkozott azzal, hogy önállóan lélegezzék. Az erőfeszítés kissé gátolta a mesterséges lélegeztetést. Az utolsó nyomásnál azonban semmiféle ellenállásba nem ütközött. A lélegeztető ballon után Ranade a sztetoszkópra fordította figyelmét, s meg kellett állapítania, hogy Lisa már nem próbálkozik a lélegzéssel. Ellenőrizte a perifériás idegstimulátort. Ebből megtudta, hogy az izombénító mennyisége a terv szerint csökken. De hát akkor miért nem lélegzik? Ranade pulzusa felgyorsult. Az ő munkája mindig is olyan volt, mintha egy szakadék fölött lépdelne át egy szilárd, de keskeny pallón.
Ranade gyorsan ellenőrizte Lisa vérnyomását. 150/90-re emelkedett. Az operáció alatt mindvégig 150/60-at mért. Valami baj történt.
– Várjon – szólt oda dr. Newmannek, miközben szeme a szívmonitoron volt. A jelek szabályosan haladtak, ám egyre lassabban, s a csúcsok közti szünetek is hosszabbodtak.
– Mi a baj? – kérdezte dr. Newman, aki megérezte a nyugtalanságot dr. Ranade hangjában.
– Nem tudom. – Ranade ellenőrizte a vénás nyomást, miközben előkészített egy gyógyszert, amelynek befecskendezésével elősegítheti a vérnyomás csökkenését. Mindeddig dr. Ranade úgy gondolta, hogy a Lisa életjeleiben bekövetkezett változás tulajdonképpen az agy reakciója a sebészi beavatkozásra. De most félni kezdett a vérzéstől. Lehetséges, hogy Lisa vérzik, és az agyában nő a nyomás? Ez magyarázatot adna a jelek sorozatára. Újra megmérte a vérnyomást: 170/100-ra emelkedett. Beadta a berlini kéknek nevezett vérnyomáscsökkentőt. S közben érezte, hogy a gyomra az idegességtől görcsösen összerándul.
– Lehet, hogy bevérzik – mondta, s előrehajolt, hogy fölemelje Lisa szemhéját. Pontosan azt látta, amitől félt. A pupillák kitágultak. – Most már biztos, hogy bevérzik! – kiáltotta.
A két orvos meredten bámult egymásra a beteg fölött. Mindketten ugyanazt gondolták, – Mannerheim ngyon dühös lesz – mondta dr. Newman. – Jobb lesz, ha behívjuk. Menjen – mondta Nancy Donovannek. – Mondja, hogy sürgős!
Nancy Donovan a telefonhoz rohant, és hívta a külső asztalt.
– Nyissuk fel újra? – kérdezte dr. Lowry.
– Nem tudom – felelte Newman idegesen. – Ha a vérzés az agyban van, a legjobb lenne sürgős CAT-vizsgálatot kérnünk. Ha a vérzés eléri az operáció helyét, akkor fel kell nyitnunk.
– A vérnyomás továbbemelkedik – mondta hitetlenkedve dr. Ranade, s újabb vérnyomáscsökkentő gyógyszert készített elő.
– A vérnyomás egyre emelkedik! – üvöltötte dr. Ranade. – Csináljanak már valamit, az isten szerelmére!
– Ollót! – mordult fel dr. Newman. Amikor belecsapták a kezébe, hozzáfogott az imént elkészített varrás elvágásához. Amikor elkészült vele, a seb magától szétnyílt. Amint a fejbőrt visszahajtotta, a koponyának az a része, amelyet a lebenyeltávolításhoz szabaddá tettek, szinte lüktetni látszott.
– Kérem a tartalék négy egységnyi vért! – kiáltotta dr. Ranade. Dr. Newman elvágta a két hurokvarratot, amely a csontlebenyt tartotta. A csontdarab leesett, még mielőtt dr. Newman megfoghatta volna. A dura kipúposodott, alatta baljós, sötét árnyék feszült. Ekkor kivágódott az ajtó, s berontott rajta Mannerheim; műtősingén csak a második gomb volt begombolva.
– Mi folyik itt? – kiáltotta. Aztán egy pillantást vetett a kidomborodó, lüktető durára. – Jézus Krisztus! Kesztyűt! Kesztyűt azonnal!
Nancy Donovan hozzáfogott, hogy kibontson egy vadonatúj párat, de Mannerheim kitépte a kezéből, s bemosakodás nélkül felhúzta. Mihelyt az első varratöltéseket átvágták, a dura felrepedt, és Mannerheim mellére ráfröccsent az élénkpiros vér. Mire vaktában átvágta a többi öltést is, ruhája merő vér lett. Tudta, meg kell találni a vérzés helyét. – Szívót! – üvöltötte Mannerheim. A gép hangos szürcsöléssel szívta ki a vért. Azonnal nyilvánvalóvá vált, hogy az agy elmozdult vagy megduzzadt, mert máris ott volt Mannerheim keze alatt. – A vérnyomás csökken – jelentette Ranade. Mannerheim agyi sebkampóért kiáltott, hogy annak segítségével megnézhesse a műtéti terület alap ját; de abban a pillanatban, amint elvette a szívót, felbugyogott a vér.
– A vérnyomás… – szólalt meg tétován dr. Ranade –, a vérnyomás nem érzékelhető.
A szívmonitor hangja fájdalmasban lelassult, majd elhallgatott.
– Megállt a szív! – kiáltotta dr. Ranade.
Az orvosok lerántották Lisáról a súlyos műtőlepedőket, s ráborították a fejére. Newman felmászott az asztal melletti zsámolyra, és nyomkodni kezdte Lisa szegycsontját, hogy megindítsa a szív működését. Dr. Ranade megkapta a vért, s fölakasztotta az állványra. Valamennyi intravénás vonalat kinyitotta, hogy a leggyorsabban áramoltathassa át a vért Lisa testébe.
– Állj! – üvöltötte Mannerheim, aki visszalépett a műtőasztaltól abban a pillanatban, ahogy dr. Ranade bekiáltotta a szívmegállást. Végső elkeseredésében a padlóra hajította a sebkampót.
Aztán megállt, leengedte a karját, ujjai hegyéről vér- és agydarabkák csöpögtek a padlóra. – Hagyják abba. Semmi értelme – mondta végül. – Nyilván elpattant valamelyik fő verőér. Csakis a beteg okozhatta, amikor benyomta azokat az elektródokat. Megnyomhatott egy artériát, s a roham leplezte a görcsös állapotot. A görcs oldódásával aztán elpattanhatott az ér. Ezt a beteget már nem fogják életre kelteni.
Megragadta a derekán a nadrágot, mielőtt még lecsúszott volna róla, aztán elindult kifelé. Az ajtóban visszanézett a két segítőjére. – Varrják vissza úgy, mintha élne. Megértették?

5.

– Kristin Lindquist vagyok – mondta az egyetem nőgyógyászati klinikáján várakozó fiatal nő. Mosolyogni próbált, de remegett a szája széle. – Negyed tizenkettőre rendelt be dr. John Schonfeld. A faliórán pontosan tizenegy óra volt.
Ellen Cohen, az asszisztensnő fölemelte tekintetét egy paperback regényből a rámosolygó arcra. Azonnal látta, hogy Kristin Lindquistben megvan mindaz, ami belőle hiányzik. Kristinnek selymes, természetes szőke haja volt, kis, fitos orra, nagy, mélykék szemezés hosszú, formás lába. Ellen egy szempillantás alatt meggyűlölte Kristint, s magában nyomban elkeresztelte kaliforniai ringyónak. Ellen véleményén az sem változtatott volna, ha megtudja: Kristin a wisconsini Madisonból származik. Mélyet szippantott a cigarettájából, s míg az előjegyzési naplót nézte, a füstöt az orrán át fújta ki. Kipipálta Kristin nevét, majd azt mondta, hogy foglaljon helyet. Egyben azt is közölte, hogy ezúttal nem dr. Schonfeld, hanem dr. Harper fogadja majd. – Miért nem dr. Schonfeld vizsgál meg? – kérdezte Kristin. Dr. Schonfeldet a kollégiumból ajánlotta neki egy lány.
– Mert nincs itt. Elégedett a válasszal?
Kristin bólintott, de Ellen ezt már nem látta. Újra belemélyedt a könyvbe, bár fél szemmel irigyen követte Kristin távolodó alakját. Kristinnek ekkor kellett volna elmennie. Föl sem merült benne a gondolat, hogy senki sem szólna utána, ha most visszamenne azon az úton, ahol bejött. Már a kórház elhanyagolt környéke is riasztó volt; a betegség és a pusztulás levegőjét árasztotta magából. Odahaza Wisconsinban dr. Walter Peterson rendelője ragyogott a tisztaságtól, és – bár Kristin nem szívesen ment el a félévenkénti vizsgálatra sem – legalább nem volt nyomasztó.
Mégsem ment most haza. Jókora bátorság kellett ahhoz, hogy végre rászánja magát erre az útra, és ha már, elkezdett valamit, rendszerint be is fejezte, így aztán leült a váróterem egyik piszkos műanyag székére, keresztbe vetette a lábát, és várt.
A falióra mutatói fájdalmas lassúsággal vánszorogtak élőre, és negyedóra múlva Kristin érezte, hogy a tenyere nedves lett az izzadságtól. Egyre idegesebbnek és nyugtalanabbnak érezte magát, és eltűnődött, vajon nem kellene-e pszichológushoz mennie. A kis teremben még hat nő várakozott rajta kívül: szemmel látható nyugalmuk csak növelte Kristin szorongását. Mindig rosszul lett egy kicsit, ha a belső szerveire gondolt, pusztán az a tény, hogy nőgyógyászhoz kellett jönnie, rendkívül kellemetlen érzéssel töltötte el. Kezébe vett egy rongyos magazint, hogy megpróbálja elterelni a figyelmét a vizsgálatról. Nem sikerült. Még a reklámfotók is a közelgő megpróbáltatásra emlékeztették. Amikor egy férfit és nőt ábrázoló képet pillantott meg, újabb aggodalom támadt benne: egy szeretkezés nyomait vajon meddig tudja azonosítani egy orvos? Kristin két napja találkozott a fiújával, Thomas Huronnal, és együtt is háltak. A lány úgy érezte: meghalna a szégyentől, ha az orvos ezt megállapítja.
Éppen a végzős Thomasszal való kapcsolata miatt jelentkezett vizsgálatra Kristin a klinikán. Ősz óta rendszeresen találkoztak. Ahogy kapcsolatuk szorosabbá vált, Kristin ráébredt, hogy többé már nem biztonságos védekezés, ha csak a naptárra figyel. Thomas nem volt hajlandó vigyázni, ugyanakkor állandóan unszolta Kristint, hogy gyakrabban szeretkezzenek. A lány az egyetemi gyógyszertárban érdeklődött a fogamzásgátló tabletta felől, s ott azt a választ kapta, hogy előbb az Egészségügyi Központ nőgyógyászatán kell megvizsgáltatnia magát. Kristin szívesebben ment volna haza, a jégi orvosához, de nem akarta, hogy, otthon mindenki tudor mást szerezzen a dologról, így nem maradt más választása.
Mély lélegzetet vett, s érezte, hogy a gyomra görcsbe rándul, hasában pedig nyugtalanító mormolás kezdődik. Mégcsak az hiányzik, hogy az idegességtől rájöjjön a hasmenés! Még a gondolata is megalázó volt. Újra az órára pillantott, remélve, hogy már nem kell sokáig várakoznia.
Nyolcvan perc múlva Ellen Cohen beküldte Kristint az egyik vizsgálóba. Miközben a lány egy kis válaszfal mögött levetkőzött, érezte, milyen hideg a linóleum a lába alatt. Valamennyi ruháját egyetlen fogasra kellett felakasztania. Az utasításnak megfelelően belebújt a kórházi köpenybe, amely combközépig ért, és elöl kellett megkötni.
Kristin a függöny mögül kilépve Blackman kisasszonyt, a főnővért pillantotta meg, aki különféle eszközöket rendezgetett egy törülközőn. Kristin elfordította a tekintetét, de így is észrevette a sok csillogó, rozsdamentes acélból készült szerszámot, köztük egy méhtükröt és néhány fogót. Ezek puszta látványától is szédülés környékezte.
– Ó, nagyszerű! – mondta Blackman kisasszony. – Gyorsan elkészült, ennek mi nagyon örülünk. Jöjjön! – Blackman kisasszony megpaskolta a vizsgálóasztalt. – Másszék fel ide. Hamarosan megjön az orvos is. – A lábával megfelelő helyzetbe lökte a kis zsámolyt.
Kristin feltornászta magát az asztalra, miközben mindkét kezével megmarkolta a lenge köpenyt. A fémkengyellel ellátott asztal leginkább egy középkori kínpadra emlékeztette. Lábát a zsámolyra rakta, és leült szemközt a nővérrel. Blackman kisasszony részletesen kikérdezte az egészségi állapotáról; alapossága ugyancsak meglepte Kristint. Eddig még senki sem vette magának a fáradságot, hogy ilyen tökéletes felmérést végezzen, amely tapintatosan bár, de kiterjedt a családja történetével kapcsolatos kérdésekre is. Kristin első pillantásra nem találta rokonszenvesnek Blackman kisasszonyt, mert attól tartott, a viselkedése is olyan hűvös lesz, mint a megjelenése. De a kikérdezés során olyan szeretetreméltónak mutatkozott; és annyira érdeklődött a személye iránt is, hogy Kristin egészen lecsillapodott. Blackman kisasszony csupán két tünetet tartott följegyzésre méltónak, mégpedig azt az enyhe vérzést, amelyet Kristin az utóbbi hónapokban tapasztalt, valamint a menstruáció idején már bakfiskorától kezdve néha jelentkező kiütésekét…
– Akkor most készüljünk fel a vizsgálatra – mondta Blackman kisasszony, és félretette a kórlapot. – Feküdjön le, és helyezze a lábát a kengyelbe. Kristin engedelmeskedett, miközben hiába próbálta összefogni a köpeny két szárát, önuralma a sikertelenség láttán kezdett újra elpárologni. A fémkengyel hideg volt, akár a jég: egész testében megborzongott tőle. Blackman kisasszony frissen vasalt lepedőt terített rá, majd felhajtotta a végét, és alápillantott. Kristin magán érezte az ápolónő tekintetét teljesen szétterpesztett lábai között. 
– Oké – mondta Blackman kisasszony –, csússzék le égészen az asztal pereméig.
Kristin engedelmeskedett.
Blackman kisasszony újra a lepedő alá pislantott, és még most sem volt megelégedve, – Még tovább!
Kristin tovább tornászta magát, egészen addig, amíg azt nem érezte: kicsit már lelóg az asztalról. – Jó lesz – mondta Blackman kisasszony. – Lazítson, amíg dr. Harper be nem jön.
Még hogy lazítsak – gondolta Kristin. Hogy lehet így lazítani? Úgy érezte magát, mintha egy darab hús lenne, amelyet kiraktak a pultra. Az ablak a háta mögött volt, és elborzasztotta a gondolat, hogy esetleg nem húzták össze egészen a függönyt.
A vizsgálószoba ajtaja kopogtatás nélkül kinyílt, és egy kórházi szolga dugta be rajta a fejét. – Hol vannak a vérminták, amelyeket a laboratóriumba kell vinni? – Blackman kisasszony azt felelte, majd megmutatja, azzal eltűnt.
Kristin egyedül maradt a steril környezetben; szinte elborította a fertőtlenítő szaga. Behunyta a szemét, és mélyet lélegzett. Csak ne kellene ennyit várni.
Most a másik ajtó nyílt ki. Kristin, remélve, hogy az orvos az, fölemelte a fejét, de helyette csak az asszisztensnőt látta, aki Blackman kisasszonyt kereste. Kristin nemet intett. Az asszisztensnő kiment, és becsapta az ajtót maga mögött. Kristin hátrahanyatlott, és újra lehunyta a szemét. Úgy érezte, többet már nem lesz képes elviselni.
Épp amikor arra gondolt, hogy rögtön fölkel és elmegy, nyílt az ajtó, és berontott rajta a doktor.
– Hello, doktor David Harper vagyok. Hogy van?
– Remekül – felelte Kristin erőtlenül. Dr. David Harper nem az az ember volt, akit várt. Túl fiatalnak látszott ahhoz, hogy orvos legyen. Csupasz, kisfiús arca éles ellentétben állt szinte teljesen kopasz fejével. A szemöldöke viszont természetellenesen bozontos volt.
Dr. Harper a pici mosdókagylóhoz lépett, és gyorsan kezet mosott.
– Egyetemista? – kérdezte, miközben átolvasta a kartonját.
– Igen – felelte Kristin.
– És milyen szakos?
– Művészettörténet – felelte Kristin. Tudta, hogy dr. Harper az egészet csak bevezető csevegésnek szánja, de nem bánta. Tulajdonképpen bármiféle társalgás jólesett a végtelenül hosszú várakozás után.
– Művészettörténet… az igazán szép tárgy – mondta dr. Harper szórakozottan. Megtörülte a kezét, majd felbontott egy pár gumikesztyűt. Kristin orra előtt húzta föl, nagy zajjal csattantva le a csuklójára, majd valamennyi ujját külön-külön behajlítgatta. Pedánsan végezte a műveletet, akár egy szertartást. Kristin megfigyelte, hogy dr. Harper mindenütt szőrös, kivéve a feje búbját. Szőrös kézfeje az áttetsző gumikesztyű alatt valahogy olyan közönségesnek tűnt. Miközben az asztal végéhez sétált, kikérdezte Kristint az enyhe vérzés és az időnkénti ki ütések felől. Látható volt, hogy egyik tünet sem gyakorol mély benyomást rá. Nem is kérdezett többet, csak leült a kis zsámolyra, s ezzel eltűnt Kristin szeme elől. A lányon hirtelen úrrá lett a rémület, amikor a lepedő vége fölemelkedett.
– Jól van – mondta dr. Harper. – És most szeretném, ha közelebb csúszna hozzám.
Miközben Kristin még lejjebb csúszott az asztalon, kinyílt a vizsgálószoba ajtaja, és belépett Blackman kisasszony. Kristin örült, hogy újra itt van. Érezte, hogy a lába szinte szakadásig szétfeszül. Még sohasem érezte magát ennyire védtelennek.
– Kérem a Graves-tükröt – szólt dr. Harper Blackman kisasszonynak. Kristin nem láthatta, mi történik, de hallotta az egymásnak verődő fémek éles koccanását, s a gyomra összeszorult.
– Oké – mondta dr. Harper. – Most pedig próbáljon lazítani.
Mielőtt Kristin válaszolhatott volna, egy kesztyűs ujj széttárta a szeméremajkait, s ettől a combjai reflexszerűen összerándultak. Aztán érezte magában a hideg fémtükröt. – Lazítson már el! Mikor volt az utolsó Pap-vizsgálata?
Beletelt néhány másodpercbe, mire Kristin rájött, hogy a kérdés neki szól. – Körülbelül egy éve. – Aztán valami kifeszült benne.
Dr. Harper nem válaszolt. Kristin el sem tudta képzelni, mi történhet most vele. Mióta a tükör benne volt, moccanni sem mert. Miért tárt ilyen sokáig? A tűkor lassan megmozdult, és ő hallotta a doktor dünnyögését. Valami baj volna? Kristin fölemelte a fejét, és látta, hogy az orvos még csak nem is őt nézi. Félrefordult egy kisasztal tele, s valami olyasmit csinált, amihez mindkét kezére szüksége volt. Blackman kisasszony bólintott, és súgott neki valamit. Kristin azzal a gondolattal feküdt vissza, hogy bárcsak sietne már az orvos, és venné ki végre a tükröt. Aztán a tükör elindult kifelé, s a nyomában valami furcsa, süppedő érzés keletkezett a hasában.
– Oké – mondta végül dr. Harper.
A tükör olyan gyorsan szaladt ki, amilyen gyorsan behatolt, s Kristin csak egész kis fájdalmat érzett. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, pedig még nem volt vége a megpróbáltatásoknak. – A petefészke rendben van – mondta dr. Harper, miközben lehúzta, és egy fedeles vödörbe dobta a szennyes kesztyűket.
– Nagyon őrülök – felelte Kristin.
Egy gyors mellvizsgálat után dr. Harper közölte, hogy felöltözhet. Szűkszavúan és kissé szórakozottan viselkedett. Kristin a válaszfal mögé lépett, és behúzta a függönyt. Amilyen gyorsan csak tudott, felöltözött, attól tartva, hogy az orvos elmegy, mielőtt még beszélhetne vele. Még gombolta a blúzát, amikor kilépett az öltőzőfülkéből. Jól időzített, mert dr. Harper éppen elkészült a kórlapjával.
– Dr. Harper – kezdte Kristin –, a fogamzásgátlásról szeretnék érdeklődni.
– Mit szeretne tudni?
– Azt, hogy melyik módszer lesz számomra a legjobb.
Dr. Harper vállat vont. – Minden módszernek megvannak az előnyei és a hátrányai. Ami magát illeti, nem hinném, hogy bármelyik módszer is ellenjavallt. Magán múlik, melyiket választja. Beszélje meg Blackman kisasszonnyal.
Kristin bólintott. Még többet is kérdezett volna, de dr. Harper kelletlen viselkedése elfogódottá tette.
– A vizsgálat – folytatta dr. Harper, miközben zakója zsebébe tette a tollat, és felállt – nagyjából normális eredményt mutat. Enyhe hámhiányt észleltem a méhnyakon, ez a magyarázat arra a kis vérzésre. Semmiség az egész. Pár hónap múlva ellenőrizhetjük.
– Mi az a hámhiány? – kérdezte Kristin. Valójában maga sem tudta, igazán kíváncsi-e rá.
– Egy kis felület, ahonnan hiányoznak a szokásos felhámsejtek – felelte dr. Harper. – Van még valami kérdése?
Dr. Harper cseppet sem titkolta, hogy szeretne már véget vetni a vizsgálatnak. Kristin tétovázott.
– Nos, nekem van még néhány betegem – mondta dr. Harper gyorsan. – Ha a fogamzásgátlással kapcsolatban további információkra van szüksége, forduljon Blackman kisasszonyhoz. Ő nagyon jó tanácsokat szokott adni. A vizsgálat után felléphet egy kis vérzésedé emiatt ne aggódjék. Néhány hónap múlva jöjjön el újra. – Búcsúzóul elmosolyodott, megpaskolta Kristin arcát, aztán távozott.
A következő percben nyílt az ajtó, s Blackman kisasszony nézett be rajta. Meglepettnek látszott, hogy dr. Harper nincs ott. – Hát ez gyorsan ment – mondta Blackman kisasszony, és fölemelte a kórlapot, – Jöjjön át a laboratóriumba, ott befejezzük a vizsgálatot, aztán el is engedjük magát.
Kristin követte Blackman kisasszonyt egy másik szobába, ahol két vizsgálóasztal, valamint egy hosszú pult volt, megrakva mindenféle orvosi műszerrel, köztük egy mikroszkóppal. A szemközti fal előtt üvegezett műszerszekrény állt, telis-tele ördögi küllemű orvosi eszközökkel. Mellette látási próbatábla függött. Kristin azért figyelt fel rá, mert az a fajta volt, amely csupa különböző méretű E betűből áll.
– Hord szemüveget? – kérdezte Blackman kisasszony.
– Nem – felelte Kristin.
– Nagyszerű. Most pedig feküdjék le, hogy vért vehessek magától.
Kristin engedelmeskedett. – A vérvételtől általában kicsit rosszul leszek – mondta.
– Sokan lesznek rosszul – felelte Blackman kisasszony. – Épp ezért kértem, hogy feküdjék lé. Kristin elfordította a szemét, hogy ne is lássa a tűt. Blackman kisasszony pillanatok alatt elkészült, majd megmérte Kristin vérnyomását és a pulzusát. Aztán elsötétítette a szobát a szemvizsgálathoz. Kristin megpróbálta szóra bírni Blackman kisasszonyt a védekezéssel kapcsolatban, de a nővér csak a vizsgálatok elvégzése után válaszolt a kérdéseire. És akkor is visszairányította az egyetem Családtervezési Központjába, mondván: most, hogy túl van a nőgyógyászati vizsgálaton, nem lesz semmi hiba. A hámhiány mibenlétét pár szóval elmagyarázta, aztán felírta Kristin telefonszámát, és közölte, hogy értesíteni fogja, ha bármi rendellenességet találnak a vizsgálat kiértékelésekor.
Kristin óriási megkönnyebbüléssel indult ki a klinikáról. Végre túl van rajta. Az átélt feszültség után úgy döntött, kihagyja a délutáni órákat Amikor visszaért a nőgyógyászati klinika centrumába, kicsit zavarba jött, mert elfelejtette, honnan is jött. Megfordult, hogy nem látja-e valahol a liftek felé mutató jelzést. Bekukkantott a legközelebbi folyosóra. De abban a pillanatban különös dolog történt Kristin agyában. Furcsa érzése támadt, kicsit meg is szédült, s aztán valami undorító szagot érzett. Bár nem tudta, mi az, valahogy ismerősnek érezte a különös szagot.
Egy pillanatra elfogta a félelem, de megpróbálta figyelmen kívül hagyni a tüneteket, és elindult a zsúfolt folyosón. Mindenekelőtt ki akart jutni a kórházból. Azonban egyre erősebben szédült: már forgott vele a folyosó. Megkapaszkodott egy ajtó szélében, és lehunyta a szemét. A szédülés megszűnt. Attól tartva, hogy ismét elfogja a rosszullét, alig merte kinyitni a szemét, de végül mégis rászánta magát. A szédülés szerencsére nem tért vissza, és néhány perc múlva már el is merte engedni az ajtófélfát.
Mielőtt azonban egyet is léphetett volna, egy kéz ragadta meg a felkarját, Kristin rémülten hőkölt hátra. Megkönnyebbült, amikor látta, hogy dr. Harper az.
– Jól van? – kérdezte az orvos.
– Jól – felelte Kristin gyorsan, nem mert a tüneteiről beszélni.
– Biztos?
Kristin bólintott, s mintegy nyomatékképpen kihúzta a karját dr. Harper szorításából.
– Akkor nem is tartom föl – mondta dr. Harper, elköszönt és továbbment.
Kristin követte a tekintetével. Mély lélegzetet vett, majd rogyadozó lábakkal elindult a lift irányába.

6.

Martin azonnal elhagyta az angiográfiás szobát, mihelyt meggyőződött arról, hogy az ügyeletes jól csinált mindent, és a katétert kihúzták a beteg artériájából. Gyors léptekkel haladt végig a folyosón. Remélte, hogy Helen már elment ebédelni, de amikor az utolsó, sarkon befordult, a nő már meglátta s mint valami macska, ugrott föl, kezében az elmaradhatatlan sürgős üzenetekkel. Nem mintha Philips látni sem bírta volna a titkárnőjét; egyszerűen arról volt szó, hogy Helen mindig tele volt rossz hírekkel.
– Már megint nem működik a második angiográfiás szoba – kezdte Helen ezúttal is. – Most nem a röntgengéppel van baj, inkább azzal a szerkezettel, amelyik a filmet továbbítja.
Philips bólintott, s közben felakasztotta az ólomkötényt. Ő is tudott a hibáról, s biztos volt benne, hogy Helen már értesítette a társaságot, amellyel szerződést kötöttek a karbantartásra. Egy pillantást vetett a munkaasztalán lévő kiírószerkezetre, s látta, hogy a számítógép már egy egész oldalnyi szöveget írt.
– Claire O'Briannel és Joseph Abbodanzával is baj van – mondta Helen. Claire és Joseph már évek óta technikusok voltak az idegröntgenen.
– Miféle baj? – kérdezte Philips.
– Úgy döntöttek, hogy összeházasodnak.
– Na és? – nevetett Philips. – Netalán fajtalankodtak a sötétkamrában?
– Nem – csattant fel Helen. – Úgy határoztak, hogy júniusban összeházasodnak, aztán az egész nyarat Európában töltik.
– Az egész nyarat? – kérdezte hitetlenkedve Philips. – Az nem fog menni! Már azt is nehezen bírjuk ki, ha egyszerre veszik ki a kétheti szabadságukat. Remélem, ezt közölte velük.
– Hát persze – felelte Helen. – De azt mondták, nem érdekli őket. Akkor is együtt mennek, ha kirúgjuk őket.
– Jézusom! – mondta Philips, s a homlokára csapott. Jól tudta, hogy ilyen képesítéssel Claire és Joseph bármelyik egészségügyi központban találhat magának munkát.
– Továbbá – folytatta Helen – telefonált az egyetem dékánja is. Azt mondta, a múlt heti gyűlésen megszavazták, hogy megduplázzák a nálunk gyakorló medikuscsoportok számát. Azt mondta, a tavalyi diákok között tartott közvélemény-kutatás szerint ez az egyik legjobb választható gyakorlat.
Philips lehunyt szemmel dörzsölgette a halántékát. Még több medikus! Már csak ez hiányzott! Úristen!
– És végül – indult Helen az ajtó felé – Mr. Michael Ferguson telefonált az igazgatóságról, hogy a készletraktárnak használt szobát ki kell ürítenünk. Szociális gondozót akarnak berendezni benne.
– De az isten szerelmére, hová rakjuk akkor a készleteket?
– Ezt én is kérdeztem – mondta Helen. – Azt válaszolta, hogy maga kezdettől fogva tudta: az a szoba hivatalosan sosem volt az idegröntgené, és hogy gondolkozzék a megoldáson. Hát akkor én kivennem az ebédidőmet. Nemsokára visszajövök.
– Rendben – mondta Philips. – Jó étvágyat.
Várt néhány percet, míg a vérnyomása ismét visszaesett a normális szintre. Az adminisztratív problémákat egyre kevésbé tudta elviselni. Odatépett a kiírószerkezethez, és kihúzta az értékelést.
RÖNTGENERÁLIS, ELSŐ KOPONYA MARINO, LISA
KLINIKAI INFORMÁCIÓ
21 ÉVES NŐ, EGY ÉVE TARTÓ HALÁNTÉK LEBENYI EPILEPSZIÁVAL. HORDOZHATÓ RÖNTGENEGYSÉG ÁLTAL KIMUTATOTT, KÖRÜLHATÁROLHATÓ BAL OLDALI KISZÖGELLÉS. A KISZÖGELLÉS MEGKÖZELÍTŐEN NYOLC FOKOS ELTÉRÉST MUTAT A VALÓDI OLDALSÓ HELYZETHEZ KÉPEST. A JOBB OLDALI HALÁNTÉKRÉSZEN A FÉNYES FOLT CSONTHIÁNYT JELEZ. A TERÜLET ÉLES PEREME ORVOSI BEAVATKOZÁSRA UTAL. EZT A BENYOMÁST ALÁTÁMASZTJA A CSONTHIÁNY ALATTI VASTAG LÁGY SZÖVETRÉSZ IS. A RÖNTGENKÉP FELTEHETŐEN MŰTÉT ALATT KÉSZÜLT; AZ ÉSZLELT FÉMTESTEK FELSZÍNI ELEKTRÓDOK. A HALÁNTÉKLEBENYBEN LÁTHATÓ KÉT KESKENY HANGERES FÉMELEKTRÓD. MÉLY ELEKTRÓDOKNAK LÁTSZANAK, MELYEK BEÁGYAZÓDHATTAK AZ AMYGDALÁBA ÉS A HIPPOCAMPUSBA. AZ AGYSZÖVETSŰRŰSÉG FINOM VONALAS VARIÁCIÓKAT MUTAT A NYAKSZIRTI, A FALCSONTI ÉS AZ OLDALSÓ HALÁNTÉKLEBENYI RÉSZEKEN. KÖVETKEZTETÉS:
MŰTÉTI RÖNTGENFELVÉTEL TERJEDELMES CSONTHIÁNNYAL A JOBB HALÁNTÉKI RÉSZEN TÖBB FELSZÍNI ÉS KÉT MÉLYELEKTRÓD, BE NEM PROGRAMOZOTT TERMÉSZETŰ KITERJEDT SŰRŰSÉGVARIÁCIÓK.
JAVALLATOK:
AJÁNLOTT ELÜLSŐ ÉS HÁTULSÓ OLDALRA VONATKOZÓ, VALAMINT FERDE IRÁNYÚ FELVÉTEL CSAKÚGY, MINT CAT-VIZSGÁLAT. A HOSSZIRÁNYÚ SŰRŰSÉGVARIÁCIÓK PONTOSABB JELLEMZÉSE ÉS A MÉLYELÉKTRÓDOK LOKALIZÁLÁSA ÉRDEKÉBEN. JAVASOLT ÉRRÖNTGENFELVÉTELT A MÉLYELEKTRÓDOK ÉS A FŐ VÉREDÉNYEK EGYMÁSHOZ VALÓ VISZONYA MEGÁLLAPÍTÁSÁRA. A KÖZPONTI MEMÓRIAEGYSÉG A HOSSZIRÁNYÚ SŰRŰSÉGVARIÁCIÓK ÉRTELMEZÉSÉNEK PROGRAMBA VALÓ BEILLESZTÉSÉT KÉRI;
KÖSZÖNÖM. CSEKKET KÉREM, KÜLDJE:
WILLIAM MICHAELS, PH. D.
ÉS MARTIN PHILIPS, M. D. SZÁMÁRA
Philips nem hitt a szemének. Jó volt, sőt még a jónál is jobb, egyszerűen fantasztikus! Újra átolvasta a jelentés részleteit. Alig akarta elhinni, hogy amit olvas, az az ő gépük műve, nem pedig egy másik röntgenszakorvosé. És noha az egységet nem programozták be a koponyalékelés értékelésére, képes volt a kapott információk alapján ráismerni, és helyes választ adni! Vagy ott van a sűrűségvariációkkal kapcsolatos probléma. Philips nem is tudta, mi lehet ez.
Kivette Lisa Marino röntgenképét a lézertapogatóból, és berakta a Vetítőbe. Kicsit megijedt, amikor nem látta rajta a kiírószerkezet által említett variációkat. Elképzelhető, hogy a sűrűséget értékelő új módszerük – ami kezdettől fogva a legnagyobb buktatónak számított – egyáltalán nem megfelelő. Bekapcsolta a képtovábbítót, melynek képernyőjén újabb és újabb röntgenképek villantak – át, mígnem megtalálta Lisa Marino érröntgenképét. Kikapcsolta a műszert, és levette a lány egyik korábbi, oldalhelyzetben készített koponyafelvételét. A műtéti felvétel mellé helyezve ismét próbálta megkeresni a sűrűségváltozásokat ott, ahol a kiírás utalt rá. Csalódnia kellett, mert a felvétel teljesen negatívnak tűnt.
Ekkor nyílt az ajtó, és belépett Denise Sanger. Philips rámosolygott, de folytatta a munkát. Félbehajtott egy papírt, majd kis darabot tépett ki a középéből. A széthajtott papíron kis lyuk volt.
– Nos – mondta Denise, miközben mindkét karjával átölelte –, úgy látom, te itt papírkivágásokkal vagy elfoglalva.
– A tudomány olykor különös utakon halad előrefelelte Philips. – Mióta láttalak, sok minden történt. Michaels leszállította az első koponyakiértékelő egységünket. Itt az első értékelés.
Miközben Denise átolvasta a szöveget, Philips a lyukas papírt a vetítőbe illesztette, Lisa Marino röntgenképe fölé. A papír elfedte a film egyéb részeit, s a lyukon át csak egy kis terület volt látható. Philips fokozott figyelemmel vizsgálta meg ezt a részt. Aztán elvette a papírt, és megkérte Denise-t, nézze meg, lát-e a filmen valami rendellenességet. A lány nem látott semmit. Még akkor sem, amikor visszatette a papírt, mindaddig, míg Martin föl nem hívta a figyelmét néhány parányi, hosszirányban elhelyezkedő fehér pöttyre. Ezután már elvehettek a papírt; most, hogy már tudták, mit keresnek, anélkül is jól látták mindketten.
– Szerinted mi lehet ez? – kérdezte Denise, miközben egészen közelről fürkészte a filmet.
– Fogalmam sincs. – Philips átment az input/output konzolhoz, és előkészítette a kis számítógépet Lisa Marino korábbi filmjének befogadására. A lézertapogató ezúttal is mohón kapta be a filmet.
– Mindenesetre zavar egy kicsit – tette hozzá Philips. Hátralépett, amikor az input/output egység nagy kattogással működésbe kezdett.
– Miért? – kérdezte Denise. Arcát megvilágította a vetítő sápadt fénye. – Szerintem ez a jelentés fantasztikus.
– Az – helyeselt Philips. – Éppen erről van szó. Ez arra utal, hogy a program jobban olvassa le a röntgenképet, mint a készítője. Én sohasem vettem volna észre azokat a sűrűségvariációkat. Olyan ez, mint egy Frankenstein-történet. – Martin hirtelen fölnevetett.
– Most meg min nevetsz? – kérdezte Denise.
– Michaelsen. Úgy programozta be ezt a micsodát, hogy valahányszor betáplálok egy röntgenképet, közli, hogy amíg ő dolgozik, én pihenjek. Először azt mondta, igyák egy kávét. Most meg azt, hogy kapjak be egy falatot.
– Nem is rossz ötlet – mondta Denise. – Mi lesz a beígért romantikus találkánkkal a kávézóban? Nincs sok időm: vissza kell mennem a CAT-készülékhez.
– Egy kicsit még maradnom kell – mondta Philips bocsánatkérően. Hiszen ő ígérte meg, hogy együtt ebédelnek, és nem akart csalódást okozni a Iámnak. – Most nagyon izgat ez a dolog.
– Oké – mondta Denise. – Én azért bekapok egy szendvicset. Hozzak neked valamit?
– Nem, kösz – felelte Philips. Látta, hogy működni kezd a kiírószerkezet.
– Igazán örülök, hogy a kutatásotok ilyen jól halad –, szólt vissza a lány az ajtóból. Tudom, milyen fontos ez néked. – Azzal kiment.
Mihelyt a kiírószerkezet megállt, Philips kihúzta belőle a papírt. Akár az elsőn, ezen is részletes jelentés állt, s Philips örömére a számítógép ismét megemlítette a sűrűségvariációt, majd különböző szögekből készített újabb röntgenfelvételeket, és új CAT-vizsgálatot javasolt.
Philips hátravetette a fejét, s az izgalomtól ujjongva dobolni kezdett az asztal lapján, mint valami üstdobon. Lisa Marino röntgenfelvételei közül kicsúszott néhány a rögzítőcsipeszből, és kiesett a vetítőből. Amint Philips megfordult és lehajolt értük, meglátta Helen Walkert. A nő az ajtóban állt, és úgy nézett rá, mintha őrültet látna.
– Jól van, dr. Philips? – kérdezte Helen.
– Hát hogyne – felelte Philips, miközben elvörösödő arccal kapkodta össze a filmeket. – Pompásan érzem magam, csak kissé izgatott vagyok. Azt hittem, ebédelni ment
– Mentem is – mondta Helen. – Vettem egy szendvicset, és itt fogom megenni az asztalomnál.
– Felhívná nekem William Michaelst?
Helen bólintott, és eltűnt. Philips visszarakta a röntgenfilmeket. Amint elnézte a kis, finom, fehér pöttyöket, azon töprengett, vajon mit jelenthetnek. Kálciumszemcséket semmi esetre, és az elrendeződésük alapján nem lehetnek erek sem. Azon tűnődött, hogyan foghatna hozzá a meghatározásukhoz, ha az elváltozás az agy szürkeállományában vagy az agykéregnek nevezett sejtterületen, esetleg a fehér-, illetve rostos állományban van.
Megszólalt a telefon, Philips fölvette a kagylót. Michaels volt az. Philips leplezetlen izgalommal számolt be a program hihetetlenül sikeres bemutatkozásáról. Elmesélte, hogy a sűrűségvariációnak egy olyan típusát is kimutatta, amely eddig észrevétlen maradt. Úgy dőltek belőle a szavak, hogy Michaelsnek meg kellett kérnie, beszéljen lassabban.
– Hát örülök, hogy olyan jól működik, ahogy vártuk – mondta, mikor Martin végre szünetet tartott. – Olyan jól, ahogy vártuk? Ez több, mint amit valaha is reméltem!
– Nagyszerű – mondta Michaels. – Hány régi felvételt futtattál át rajta?
– Tulajdonképpen csak egyet – vallotta be Martin. – Illetve kettőt, de mindkettő ugyanattól a betegtől származik.
– Mindössze két röntgenképpel végeztél eddig? – kérdezte Michaels csalódottan. – Remélem, nem fárasztottad halálra magad.
– Jó, jó. Sajnos, ma még nem volt több időm, amit kutatásra szánhattam volna.
Michaels azt mondta, megérti, de újra kérte Philipset, futtasson át a programon minden olyan filmet, amelyet az elmúlt évben kiértékelt, és ne hagyja magát mellékvágányra terelni egyetlen pozitív eredménytől. Ismét rámutatott, hogy munkájuknak ebben a kritikus szakaszában a legfontosabb cél a hamis negatív leletek kiküszöbölése.
Martin csak hallgatta, de a szemét egy pillanatra sem tudta elfordítani a Lisa Marino röntgenképén látott pókhálószerű sűrűségváltozásról. Tudta, hogy a betegnek rohamai vannak, és azonnal, felmerült benne a kérdés, vajon nincs-e összefüggés a rohamok és a röntgen által kimutatott finom elváltozások között. Talán valami összetett idegrendszeri rendellenességre utalnak…
Philips újra feltámadó izgalommal fejezte be a Michaelsszel folytatott beszélgetést. Eszébe jutott; hogy Lisa Marinóval kapcsolatban felmerült a szklerózis multiplex diagnózisa is. Lehetséges, hogy rábukkant volna a betegség röntgenes diagnózisára? Fantasztikus felfedezés lenne! Az orvosok évek óta kutatják a szklerózis multiplex laboratóriumi diagnózisát. Martin tudta, hogy még több röntgenfelvételt és újabb CAT-vizsgálatot kell készítenie Lisa Marinóról. Nem lesz könnyű, hiszen éppen most operálták, tehát engedélyt kell kérnie rá Mannerheimtől. Mannerheim azonban mindig is a kutatás híve volt, ezért Philips úgy döntött: egyenesen hozzá fordul.
Az ajtón át üvöltött ki Helennek, hogy hívja föl az agysebészt, majd visszatért Lisa Marino röntgenképéhez. A radiológia nyelvén hálószerűnek nevezték a sűrűségben bekövetkezet efféle változásokat, holott a vékony vonalak inkább párhuzamosak voltak, mintsem pókhálószerűek. Nagyítóüvegen keresztül vizsgálta, vajon nem az idegrostok felelősek-e az elváltozásért. A feltevésnek nem volt értelme, hiszen viszonylag erős röntgensugarakat kellett alkalmazni, amelyek át tudtak hatolni a koponyán. Töprengéséi a telefon berregése szakította félbe. Mannerheim volt az.
Philips a megszokott udvariaskodással indította a beszélgetést, mint aki megfeledkezett a műtőben lezajlott kellemetlen találkozásról. Mannerheimmel szemben ez volt a legjobb taktika. A sebész furcsán hallgatott, így Martin folytatta a csevegést azzal, hogy azért telefonált, mert valami sajátos sűrűséget észlelt Lisa Marino röntgenjén. – Úgy vélem, fel kellene tárni ezeket a sűrűségeket, ezért főbb koponyafelvételt és egy újabb CAT-vizsgálatot szeretnék elvégezni a betegen, mihelyt az állapota megengedi. Feltéve, természetesen, ha ön beleegyezik.
Kényelmetlen csend követte a szavait. Philips már-már újra megszólalt, amikor Mannerheim hirtelen felcsattant: – Ez valami tréfa akar lenni? Ha igen, akkor nagyon ízléstelen tréfa.
– Szó sincs róla – mondta Martin zavartan.
– Ide figyeljen! – kiáltotta Mannerheim, s egyre emelkedő; hangon folytatta! – A röntgenosztály kicsit későn akar felvételeket készíteni! A szentségit! – Kattanás, majd bugás hallatszott a kagylóból. Úgy látszik, Mannerheim önteltsége újabb magasságokba hágott. Martin elgondolkozva tette vissza a kagylót. Tudta, hogy ebbe az ügybe nem keverheti bele az érzelmeit; egyébként más módon is megközelíthette a célját. Tudott arról, hogy Mannerheim műtét után már nem kíséri olyan nagy figyelemmel a beteg állapotát; valójában Newman felelt az operait betegekért: Martin elhatározta, hogy megkeresi Newmant, és megkérdezi tőle, vajon a lány az intenzív szobában van-e még:
– Newman? – kérdezte vissza az operációs részleg. – Rövid időre elment.
– Ó! – kiáltotta Philips, majd a kagylót a másik fülére tette. – Lisa Marino ott van még az intenzívben?
– Nem – hangzott a felelet. – Sajnos, nem is került oda.
– Hogyhogy nem? – Philips most értette csak meg Mannerheim szavait.
– A műtőasztalon halt meg. – mondta a nővér. – Valóságos tragédia, annál is inkább, mert Mannerheimnek ez volt az első sikertelen műtétje.
Philips visszatért a vetítőhöz. Lisa Marino röntgenképe helyett mosta lány arcát lattá, amint ma reggel a sebészet előtt várt a sorára. A kép láttán most is felmerült benne a megkopasztott kismadár képzete. Az emlék zavarba ejtette, ezért kényszerítette magát, hogy ismét a röntgenképre figyeljen. Azon töprengett, mit is kellene egyáltalán megtudnia. Eszébe jutott, hogy átolvassa Lisa Marino kartonját, hátha talál rajta valamit, ami összefüggésben lehet a röntgenkép és a Lisa Marino neurológiai leletében említett szklerózis multiplex klinikai jelzésével és tüneteivel. Ez ugyan nem helyettesíti az újabb röntgenfelvételeket, de mégis több a semminél.
Miközben elhaladt az íróasztalánál szendvicset majszoló Helen mellett, odaszólt neki, hívja fel az angiográfiát, és mondja meg a gyakornokoknak, kezdjék el nélküle, hamarosan ő is csatlakozik hozzájuk. Helen gyorsan lenyelte a falatot, és megkérdezte, mit mondjon Mr. Michael Fergusonnak, ha újra telefonálna a készletraktár ügyében. Philips nem válaszolt. Hallotta ugyan a kérdést, de úgy tett, mintha nem hatolt volna el a tudatáig. – A fenébe Fergusonnal – gondolta magában, miközben befordult a főfolyosóra a sebészet felé. A kórház adminisztrátorait már régóta lenézte. Amikor odaért a sebészetre, még mindig látott néhány beteget a váróban, de már korántsem volt akkora zsúfoltság, mint reggel. Philips észrevette Nancy Donovant, aki épp akkor jött az egyik műtőből. Odalépett hozzá, a nő rámosolygott.
– Valami baj történt ezzel a Marinóval? – kérdezte Philips együttérző hangon.
Nancy Donovan arcáról lehervadt a mosoly. – Szörnyű volt. Igazán szörnyű. Egy ilyen fiatal lány! Annyira sajnálom dr. Mainnerheimet. – Philips bólintott, bár meglepődött, hogy Nancy rokonszenvezik egy ilyen lehetetlen alakkal, mint Mannerheim.
– Mi történt? – kérdezte.
– A végén elpattant egy fő artéria.
Philips döbbenten, ugyanakkor megértően csóválta a fejét. Jól emlékezett arra, milyen közel volt egymáshoz az egyik elektród és a hátulsó agyi artéria.
– Hol lehet a kórlapja? – kérdezte.
– Nem tudom – ismerte be Nancy Donovan. – Megkérdezem az asztalnál.
Philips figyelte, amint Nancy a sebészeti eligazító három nővérével beszélget. Nancy végül visszajött hozzá, és azt mondta: – Szerintük még mindig az anesztézián van, a huszonegyes műtővel szomszédos szobában.
Philips ezután visszament a most már zsúfolt sebészeti váróba, s magára öltött egy műtősruhát, így sétált újra vissza a műtők előtti folyosóra, ahol jól látszottak a délelőtti ütközetek nyomai. A mosdók körül víztócsákat látott, melyek felszínét opálos szappanréteg fedte. Szivacsok és kefék hevertek a mosdókagylók szélén, de jutott belőlük a padlóra is. Egy félretolt, gurítható hordágyon egy sebész aludt. Egész éjjel a műtőben lehetett, s amikor végzett, azt gondolhatta, ledől egy kicsit az ágyra. Aztán elnyomta az álom, és senkinek sem volt szíve fölébreszteni.
Philips odaért a huszonegyes műtő melletti altatószobába, és lenyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt. Hátralépett, és: bekukkantott a műtő kisablakán. Odabent sötét volt. Erősebben megnyomta az ajtót, mire az kinyílt. Elfordított egy kapcsolót; mély zümmögéssel kigyulladt az egyik óriási műtőlámpa. Erős fénye ráesett a műtőasztalra, miközben a szoba többi része viszonylag sötétben maradt. Philips megdöbbent, látva, hogy a műtőt még ki sem takarították. A mozgatható alvázra szerélt üres műtőasztal rettenetes látványt nyújtott. A fejrész körül a padló tele volt alvadt vértócsával. Véres lábnyomok haladták minden irányba. Martint a rosszullét környékezte, s felrémlett előtte néhány kellemetlen emlék az egyetemi évekből. Megborzongott, de aztán elmúlt a rossz érzése. Vigyázva megkerülte az asztalt, nehogy az alvadt vérbe lépjen, s az altatószobába vezető lengőajtóhoz ment. A lábával lökte be félig, hogy felkapcsolhassa a villanyt, Ez a szoba azonban nem volt olyan sötét, mint várta. A hallba vezető ajtó résnyire nyitva állt, s a folyosóról beszűrődött némi fény. Philips meglepetten kapcsolta föl a mennyezetre szerelt, fluoreszkáló lámpákat.
Ez a szoba feleakkora volt, mint a műtő. Közepén, egy kerekes ágyon, letakart test feküdt. A fehér lepel alól csak a láb két hüvelykujja lógott ki. Philipset zavarba hozta: mindössze ezek a lábujjak mutatták, hogy a letakart kupac valójában emberi lény. A lepedőre mintegy véletlenül odadobva hevert a kórlap.
Philips visszafojtva lélegzett, mintha a halál jelenléte fertőzésveszélyt rejtene magában. Megkerülte az ágyat, és kitárta a folyosóra nyíló ajtót. Látta az alvó sebészt, és látott néhány kórházi szolgát is. Azon tűnődött, vajon az előbb nem rossz ajtón jött-e be. Miután nem jött rá az ellentmondás nyitjára, nem foglalkozott vele többé, hanem visszament a kórlaphoz.
Már éppen ki akarta nyitni, amikor ellenállhatatlan kényszert érzett arra, hogy felhajtsa a leplet. Tudta, hogy voltaképp nem akarja megnézni a tetemet, a keze mégis kinyúlt, és lassan hátrahajtotta a lepedőt. Mielőtt előtűnt volna a fej, Philips becsukta a szemét. Amikor kinyitotta, maga előtt látta Lisa Marino élettelen, porcelánfehér arcát. Az egyik szem félig nyitva volt, s láthatóvá vált a kitágult, merev pupilla. A másik szem szorosan lecsukva. A borotvált fejen jobboldalt gondosan bevarrt, patkó alakú vágás. Az operáció után lemoshatták, mert vérnek nyoma sem volt rajta. Mannerheim rendezte-e így, hogy azt mondhassa: a lány nem az operáció alatt, hanem utána halt meg?…
A halál dermesztő bizonyossága jeges szélként söpört végig Martin agyán. Gyorsan letakarta a kopasz fejet, majd a kórlappal együtt az altatóorvos székéhez ment. Mint az egyetem kórházának legtöbb betege. Lisa Marino is vaskos iratcsomóval rendelkezett, noha mindössze két napja volt még csak a kórházban. Hosszú anyagok születtek az orvosok és orvostanhallgatók keze alatt. Philips átlapozta a neurológia és a szemészet konzultációiról készített terjedelmes feljegyzéseket. Megtalálta Mannerheim bejegyzését is, de az ő kézírása teljesen olvashatatlan volt. Amit keresett, az idegsebészet, osztályos orvosának, dr. Newmannek az összefoglaló jelentése volt.
"A beteg huszonegy éves, az europid rasszhoz tartozó nő, egy éve tartó egyre súlyosbodó halántéklebenyi epilepsziás tünetekkel. Helyi érzéstelenítéssel végzendő jobb halántéklebeny-eltávolítás céljából vettük föl a kórházba. A beteg rohamait maximális dózisú gyógyszeres kezeléssel sem lehetett megszüntetni. A mind gyakoribbá váló rohamokat kellemetlen szagérzet előzte meg; a roham jellemzője a növekvő agresszivitás és a szexuális gátlástalanság. A roham fészkét az EEG mindkét halántéklebenyben, de főképpen a jobb oldaliban mutatta ki. Sérülésnek vagy azonosítható agykárosodásnak nem jutottunk nyomára. A beteg korábban jó egészségnek örvendett, bár a leletek több atipusos Pap-váladékról tesznek említést.
A rendellenes EEG-leleteket leszámítva a teljes neurológiai anyag normális.
Valamennyi laboratóriumi lelet, beleértve az agyi angiogramot és a CAT-vizsgálatot, normális.
A beteg beszámolt ugyan bizonyos látási zavarokról, de ezeket sem az ideggyógyászati, sem a szemészeti vizsgálatok nem erősítették meg. A beteg múló zsibbadásról és izomgyengeségről is panaszkodott, ám ezek sem nyertek igazolást. A rohamokkal járó szklerózis multiplex diagnózis feltételezhető, de nem bizonyított. A beteget átirányítottuk az agysebészetre, miután az az általános vélemény alakult ki, hogy indokolt a jobboldali halántéklebeny eltávolítása. (Aláírás) George Newman"
Philips gyengéden, mintha a lány még mindig érezné, visszatette a kórlapot Lisa Marinóra. Aztán visszasietett az öltözőbe, hogy utcai ruhába bújjék. Be kellett ismernie, hogy a kórlap bizony nem tartalmaz elég információt. Említette ugyan a szklerózis multiplexet, amire ő is gondolt, de semmi olyasmi nem volt benne, ami pótolhatta volna az újbóli röntgenezést vagy a CAT-vizsgálatot. Mikor Philips már felöltözött, még mindig maga előtt látta Lisa sápadt, élettelen arcát. Erről eszébe jutott, hogy bizonyára föl fogják boncolni, mivel a műtőasztalon halt meg. A falra szerelt telefonon föltárcsázta a kórbonctant, s dr. Jeffrey Reynoldsot, hajdani iskolatársát és barátját kérte a telefonhoz, hogy elmondja neki az esetet.
– Még nem hallottam róla – mondta Reynolds.
– Dél körül halt meg a sebészeten – mondta Philips. – Arra nem sajnálták az időt, hogy bevarrják.
– Van ilyen – mondta Reynolds. – Aztán az intenzívből jelentik, hogy meghalt, mert így nem rontja a műtéti statisztikát.
– Boncoljátok? – kérdezte Philips.
– Nem tudom – felelte Reynolds. – Nem rajtam múlik.
– Ha mégis hozzád kerül – folytatta Philips –, mikor csináljátok?
– Éppen tele vagyunk munkával. Talán estefelé.
– Engem nagyon érdekel az eset – mondta Philips. – Nézd, én itt leszek valahol a kórházban, amíg hozzá nem kezdtek a boncoláshoz. Megkereshetnél, amikor az agyhoz értek?
– Persze – mondta Reynolds. – Majd berendelünk, és csapunk egy jó kis murit. Ha nem lesz boncolás, akkor is értesítelek.
Philips mindent begyömöszölt a szekrényébe, aztán kirohant az öltözőből. Egyetemista kora óta nem bírta elviselni, ha elmaradt a munkájával. Most, ahogy végigsietett a nyüzsgő kórházon, ugyanez a régről ismerős kellemetlen érzés töltötte el. Tudta, már csak rá várnak a rezidensek az angiográfiás szobában; tudta, akármennyire szeretné lerázni magáról, mégiscsak fel kell hívnia Fergusont; tudta, hogy beszélnie kellene Robinsszal a technikusok ügyében, akik az egész nyarat vakációzással akarják eltölteni; és azt is tudta, hogy az irodában Helen egy tucatnyi újabb sürgős üzenettel várja. Amint elrohant a CAT-vizsgáló előtt, hirtelen úgy döntött, tesz egy kis kerülőt. Végül is mit számít még két perc, amikor már úgyis annyira elkésett? A számítógépes helyiségbe lépve örömmel szippantotta be a hűvös levegőt; az ilyen gépek működéséhez elengedhetetlenül szükséges volt a légkondicionálás. Denise és a négy orvostanhallgató elmerülten nézte a képernyőt. Dr. George Newman állt mögöttük. Philips észrevétlenül mögéjük lépett, és ránézett a képernyőre. Denise éppen a bal oldali agyburok alatti vérömlenyt taglalta, s azt mutatta a diákoknak, hogy a vérrög kissé jobbra tolta az agyat. Newman ekkor közbeszólt, mondván, a vérrög esetleg a nagyagyból származik. Szerinte, a vér az agy belsejében, nem pedig a felszínén van.
– Nem, nem! Dr. Sangernek van igaza – szólalt meg Martin. Mindnyájan meglepődtek, hogy ő is itt van a szobában; Philips pedig előrehajolva, ujjával mozgatva magyarázta el az agyburok alatti vérömleny klasszikus radiológiai jellemzőit. Nem volt kétséges, hogy Denise értékelése volt a helyes.
– Nos, akkor a dolog el van döntve – mondta Newman kedélyesen. – Ezt a beteget meg kell műteni.
– Éspedig minél hamarabb – helyeselt Philips. Még azt is elmondta Newmannek, hol kellene meglékelni a koponyát, hogy könnyebben eltávolíthassa a rögöt. Már-már azon volt, föltesz neki néhány kérdést Lisa Marinóval kapcsolatban, de meggondolta magát: a sebész csakhamar elment.
Mielőtt Martin maga is továbbrohant volna, egy pillanatra félrevonta Denise-t. – Figyelj! Kárpótlásul az elmaradt ebédért, mit szólnál egy romantikus vacsorához?
Sanger doktornő mosolyogva csóválta a fejét. – Mindig mesterkedsz valamiben. Tudod jól, hogy ma éjjel ügyelek.
– Tudom – ismerte be Martin. – A kórházi kávézóra gondoltam.
– Hát ez óriási – felelte gúnyosan Denise. – És mikor mégy teniszezni?
– Ma lemondok róla – fejelte Philips.
– Akkor valóban forgathatsz valamit a fejedben.
Martin elnevette magát. Az már igaz, hogy csak egészen rendkívüli esetben volt hajlandó lemondani a megszokott teniszpartijáról. Megkérte Denise-t, nézzen be az irodájába, ha végzett a CAT-vizsgálóban, és fussák át az aznapi röntgenfelvételeket. Magával hozhatja a medikusokat is, ha van kedvük hozzá. Aztán gyorsan elbúcsúztak, és Martin elment. Most már valóban futott: kellőképpen föl akart gyorsulni, hogy ha az irodájába ér, Helennek he legyen ideje megállítani.

7.

A rendelésre várók hosszú sorában álldogálva Lynn Anne Lucas azon tűnődött, érdemes volt-e egyáltalán bejönni az ügyeletre: Előzőleg már fölhívta az egyetemi rendelőt, remélve, hogy ott megnézik; de az orvos már háromkor elment, és a kórház ügyeletén kívül nem volt más hely, ahol azonnal elláthatták volna. Lynn Anne már azt fontolgatta, hogy inkább vár holnapig; de csak elő kellett vennie egy könyvet, meg kellett próbálkoznia az olvasással, máris világos volt, hogy azonnal mennie kell. Egészen meg volt rémülve.
Ezen a késő délutánon olyan sokan vártak az ügyeleten, hogy a sor csigalassúsággal vánszorgott csak előre. Mintha egész New York ideözönlött volna. Lynn Anne után egy részeg férfi következett a sorban, ruhája csupa rongy, áradt belőle az ittasság és mosdatlanság bűze. Ahányszor a sor előrehaladt, az ember belebotlott Lynn Anne-be, és megkapaszkodott benne, nehogy elessék. Lynn Anne előtt egy terebélyes asszonyság állt, karján egy mocskos takaróba bugyolált gyerekkel. Mindketten némán vártak a sorukra.
Lynn Anne-től balra hirtelen ajtók vágódtak ki, s a várakozók sora kénytelen volt utat engedni a kerekes ágyak tömegének, melyeken egy néhány perccel ezelőtt történt autóbaleset áldozatait tolták be. A sebesültekkel és halottakkal teli hordágyak átrobogtak a várón, egyenesen be az ügyeletre. A várakozók tudták: ennyivel is később kerülnek majd sorra. Az egyik sarokban egy Puerto Ricó-i család telepedett le egy kosár mögé, és vacsorázni kezdett. Látszólag tudomást sem vettek arról, mi folyik itt, még az autóbaleset áldozatainak érkezésére sem figyeltek föl.
Végül már csak a kövér asszony meg a kisbabája állt Lynn Anne előtt. Amikor az asszony megszólalt, nyomban kiderült, hogy külföldi. Azt mondta az írnoknak: – Baba nem sírni, már soha nem. – Az írnok azt felelte, általában az ellenkezőjére szoktak panaszkodni, de ezt az asszony nem értette. Az írnok megkérte, mutassa meg a csecsemőt. Az asszony visszahajtotta a takaró szélét, s látni lehetett a kicsit, akinek olyan sötét, kékesszürke színe volt, mint amilyen az égbolt nyári vihar előtt. A baba már olyan régen meghalt, hogy merev volt, akár egy deszka.
Lynn Anne-t a dolog annyira megrázta, hogy amikor sorra került, hang nem jött ki a száján. Az írnok együttérzően világosította föl, hogy ők itt mindenre föl vannak már készülve. Lynn Anne kisimította gesztenyebarna haját a homlokából, s végre meg tudta mondani a nevét, a diákigazolványa számát, s közölte, mi a panasza. Az írnok erre azt mondta, foglaljon helyet, egy kicsit még várnia kell. Biztosította, hogy mihelyt lehet, meg fogják vizsgálni.
Lynn Anne Lucas ezután még majdnem két órát várakozott, míg végül egy zsúfolt előtéren keresztül egy kis fülkébe vezették, amelyet piszkos nylonfüggönnyel választottak le egy nagyobb szobából. Megmérték a hőmérsékletét szájon át, aztán a vérnyomását, majd otthagyták. Lynn Anne letelepedett egy ócska vizsgálóasztal szélére, és hallgatta a körülötte zúgó hangzavart. A tényété nyirkos volt az idegességtől. Húszéves volt, harmadéves, és erősen foglalkozott a gondolattal, hogy átmegy az orvosi egyetemre. Most azonban, ahogy körülnézett, kissé elbizonytalanodott. Nem ilyennek képzelte. Egészséges fiatal lány volt, kórházi ügyeleti szobával mindössze egyszer volt dolga, mégpedig tizenegy éves korában egy görkorcsolya-baleset után. Különös, hogy éppen ebbe a szobába hozták akkor is, mivel a szülei itt laktak a közelben, mielőtt Floridába költöztek volna. De Lynn Anne-nek arról az esetről nem voltak rossz emlékei. Gyanította, hogy az Egészségügyi Központ legalább annyit romlott, mint a környék, amióta ő elkerült innen.
Fél óra múlva megjelent egy fiatal orvos, dr. Huggens. Mivel ő West Palm Beachből származott, Lynn Anne pedig Coral Gablesből jött, nagy örömmel váltottak pár szót Floridáról, miközben az orvos átnézte a lány kartonját. Az is nyilvánvaló volt, hogy Lynn Anne, mint csinos és ízig-vérig amerikai lány, megtetszett neki, hiszen ezer közül egy ilyen páciense ha akadt. Később még a telefonszámát is elkérte.
– Mi hozta magát ide az ügyeletre? – kezdte a munkát dr. Huggens.
– Hát ezt nem könnyű pontosan elmondani – felelte Lynn Anne. – Néha előfordul, hogy nem látok jól. Körülbelül egy héttel ezelőtt kezdődött, éppen olvastam. Hirtelen azt tapasztaltam, hogy nem fogok fel bizonyos szavakat. El tudtam őket olvasni, de nem értettem a jelentésüket. Ugyanakkor szörnyű fejfájás tört rám. Itt – azzal Lynn Anne a tarkójára tette a kezét, és húzott vele egy vonalat a füle mögé. – Tompa fájdalom volt, és ahogy jött, ugyanúgy el is múlt. Dr. Huggens bólintott.
– És valami szagot is éreztem – mondta Lynn Anne.
– Miféle szagot?
Lynn Anne kissé zavarba jött. – Nem tudom. Rossz szag volt, és nem tudtam azonosítani, de valahogy ismerősnek tűnt.
Dr. Huggens bólintott, de látszott rajta: Lynn Anne tüneteit egyelőre nem tudja hová sorolni. – Semmi egyéb?
– Enyhe szédülés, miközben a lábam ólmossá válik… és egyre gyakrabban fordul elő, szinte mindig, ha olvasni kezdek.
Dr. Huggens letette a kartont, és megvizsgálta Anne-t. Megnézte a szemét és a fülét; belenézett a torkába, meghallgatta a szívét, és a tüdejét. Megvizsgálta a reflexeit, sétáltatta egyenes vonalban, és emlékezetből különböző számsorokat mondatott föl vele.
– Én teljesen normálisnak találom – mondta végül dr. Huggens. – Javaslom, hogy vegyen be két szem orvost, aztán jöjjön vissza hozzánk, ide, az aszpirinbe. – Jót nevetett a saját viccén. De Lynn Anne nem mulatott rajta. Már eldöntötte, hogy nem hagyja magát ilyen könnyen lerázni, különösen, hogy ilyen sokat kellett várakoznia. Dr. Huggens észrevette, hogy a lány nem értékeli a humorát. – No, komolyan! Vegyen be valami nyugtatót, és holnap keresse föl az ideggyógyászatot. Talán ők találnak majd valamit.
– Én most szeretnék az ideggyógyászatra menni – felelte Lynn Anne.
– Ez itt csak az ügyelet, nem pedig a klinika – felelte dr. Huggens kurtán.
– Nem érdekel – mondta erre Lynn Anne. Daccal leplezte az érzelmeit.
– Jó, jó – mondta dr. Huggens. – Átszólok az ideggyógyászatra. Egyébként beszélek a szemészettel is, de ez egy kis időbe fog telni.
Lynn Anne bólintott. Most nem mért megszólalni, nehogy kitörjön belőle a sírás. És valóban beletelt mindez egy kis időbe. Már hat óra is elmúlt, mikor valaki végre félrehúzta a függönyt. Lynn Anne dr. Wayne Thomas szakállás arcát látta maga előtt. Dr. Thomas, ez a baltimore-i származású fekete orvos, meglepetés volt Lynn Anne számára, hiszen eddig még egyszer sem vizsgálta színes bőrű. De máris elhessegette magától az első reakciót, és lelkiismeretesen válaszolgatott a tapogatózó kérdésekre.
Dr. Thomas számos egyéb tünetet is feltárt, melyeket jelentősnek tartott. Körülbelül három nappal ezelőtt is volt Lynn Anne-nek egy "epizódja", ahogy ő nevezte, amikor egyszer csak felugrott az ágyról, ahol éppen olvasott. Aztán már csak arra emlékezett, hogy ájulásából a padlón tért magához. Megüthette a fejét, mert a koponyáján jobboldalt jókora púp éktelenkedett. Dr. Thomas azt is megtudta, hogy Lynn Anne-nek két rendellenes Pap-váladék-lelete volt már, és a jövő hétre berendelték a Nőgyógyászati Klinikára. Nemrégiben esett át egy húgycsőgyulladáson, amelyet kénnel kezeltek sikeresen.
Miután mindezeket felderítette, dr. Thomas behívott egy nővért, és olyan, minden részletre kiterjedő orvosi vizsgálatnak vetette alá Lynn Anne-t, amilyenben még sohasem volt része. A vizsgálatok túlnyomó többsége teljesen érthetetlen volt Lynn Anne számára, de alaposságuk megnyugtatta. Egyedül a gerinccsapolást érezte kellemetlennek. Oldalt kellett feküdnie úgy, hogy a térde érintse az állat, aztán érezte, hogy tűt szúrnak a hátába: az egész csak egy pillanatig tartott.
Amikor végzett, dr. Thomas közölte Lynn Annenel, hogy szeretne néhány röntgenfelvételt készíteni, hogy biztos legyen benne, nem repedt-e meg a koponyacsontja, amikor elesett. Közvetlenül a távozása előtt mondta meg Lynn Anne-nek, hogy a vizsgálat során mindössze annyit tudott megállapítani a lány érzékelőképessége bizonyos pontokon meggyengült. Azt is hozzátette, nem tudja, jelent-e ez valamit vagy sem.
Lynn Anne-nek megint várakoznia kellett.

*

– Hát nem hihetetlen? – kérdezte Philips, és újabb adag pulykasültet tömött a szájába. Gyorsan megrágta és lenyelte. – Mannerheim első operációs kudarca, és pont az a beteg, akiről újabb röntgenfelvételeket akartam csinálni.
– Csak huszonegy éves volt, ugye? – kérdezte Denise.
– Annyi. – Martin megsózta, megborsozta az ételt, hogy valami íze is legyen. – Tragédia, méghozzá kettős tragédia, hiszen nem csinálhatom meg a felvételeket.
Tálcáikat a pulttól legtávolabb eső sarokba vitték, hogy a lehetőségekhez képest kivonják magukat az intézeti környezetből. Nem volt könnyű. A falakat piszkossárgára festették: a padlót szürke linóleum borította, és gusztustalan sárgászöld színben pompáztak az öntött műanyag székek. Valahol a háttérben a kórházi keresőszolgálat egyhangúan sorolta az orvosok nevét, azoknak a mellékeknek a számával együtt, amelyen jelentkezniük kellett.
– Miért műtötték meg? – kérdezte Denise, s lopott egy falat salátát a főnökétől.
– Görcsös rohamok miatt. De az érdekes az, hogy valószínűleg szklerózis multiplexben szenvedett. Miután elmentél, eszembe jutott, hogy az a sűrűségváltozás, amelyet a röntgenen láttunk, valamiféle kiterjedt idegi rendellenességet jelenthet. Megnéztem a kórlapját. Ott is említik a szklerózis multiplexét…
– Készítettél felvételeket olyan betegekről, akik bizonyítottan szklerózis multiplexben szenvednek? – kérdezte Denise.
– Ma este fogom elkezdeni – felelte Philips. – Hogy ellenőrizhessem Michael programját, annyi koponyafelvételt kell átfuttatnom rajta, ahányat csak tudok. Nagyon érdekes lesz, ha ugyanennek a röntgenképnek másoknál is nyomára bukkanok.
– Úgy hangzik a dolog, mintha a kutatásotok valóban nekilendült volna.
– Remélem is. – Martin megkóstolta a spárgát, aztán úgy döntött, nem kér belőle. – Nem akarok előre inni a medve bőrére, de most tényleg azt hiszem, bejön a dolog. Ezért izgat annyira ez a Marino-eset is. Már annyira kézzelfoghatónak látszott. Egyébként még mindig van némi esély. Ma éjjel fogják boncolni, így aztán összevethetem majd a röntgenképet a kórbonctan adataival. Ha valóban szklerózis multiplex, akkor megint a miénk a játszmalabda. De mondom neked, meg kellene valahogy szabadulnom ebből a klinikai taposómalomból, ha csak hetente egy-két napra is.
Denise letette a villáját, és Martin nyugtalan, kék szemébe nézett. – Megszabadulni a klinikától? Ezt nem teheted. Itt te vagy a legjobb röntgenorvos. Gondolj azokra a betegekre, akik annyit köszönhetnek a tudásodnak. Tragédia lenne, ha hátat fordítanál a klinikai gyakorlatnak.
Martin is letette a villáját, és megfogta a lány bal kezét. Most egyáltalán nem törődött vele, látja-e őket valaki. – Denise – mondta duruzsolva –, végre megértem azt az időt, amikor csak két dolog érdekel igazán: te és a kutatásom. És ha megélhetnék abból, hogy csak veled legyek, még a kutatásról is megfeledkeznék.
Denise bizonytalanul nézett Martinra; nem tudta, örüljön-e a bóknak, vagy ne vegye komolyan. Egyre biztosabb volt ugyan a férfi érzelmei felől, azt azonban nem tudta elképzelni, hogy Martin valóban el tudná kötelezni magát. Kezdettől fogva imponált neki Philips hírneve és láthatóan páratlan szakértelme. Benne találta meg nemcsak a kedvesét, hanem a példaképét is, épp ezért gondolni sem mert volna arra, hogy kapcsolatuknak van jövője. Legalábbis nem tudta, ő maga fölkészült-e rá.
– Figyelj! – folytatta Martin. – Ez nem a megfelelő hely és idő egy ilyen beszélgetésre. De fontos, hogy most megérts. Te csak nemrégiben kezdted a klinikai gyakorlatodat, ami nagyon is ígéretesnek látszik. Minden idődet a tanulásnak és a betegeknek szenteled. Sajnos, én éppen erre fordíthatom a legkevesebb időt. Leginkább azzal töltöm a napjaimat, hogy megpróbálok eleget tenni adminisztratív kötelezettségeimnek. Már torkig vagyok vele.
Denise felemelte a bal kezét, amelyet Martin még mindig szorosan fogott, az ajkához emelte, és futó csókot nyomott a férfi kezére. Aztán szándékosan kacér pillantást vetett rá sötét szempillái alól. Tudta, ettől azonnal elmúlik a dühe. Ez a fogás most is bevált, mint mindig: Martin felnevetett. Mielőtt elengedte volna, megszorította a lány kezét, majd körülnézett, látta-e valaki.
Philips csipogójának a jelzése riasztotta fel őket. Martin fölállt, s a telefonhoz sietett. Denise követte a szemével. Azóta vonzódott hozzá, amióta először találkoztak, de eleinte inkább a humora és meglepő érzékenysége fogadta meg: s most, hogy először mutatta ki elégedetlenségét és sebezhetőségét, csak még inkább együtt érzett vele.
De valóban sebezhetőség volna ez? Vajon nem csak afölötti elégedetlenségét kendőzi-e Philips a panaszaival, hogy úgy érzi: öregszik, s ami ezzel együtt jár: szakmailag az élet már nem hozhat számára semmi újat? Denise erre nem tudott válaszolni. Amióta csak ismerte, Martin mindig olyan eltökélten végezte a munkáját, hogy a lány fel sem tételezett róla semmiféle elégedetlenséget, és most szinte megrendült attól, hogy a férfi megosztotta vele ilyen természetű érzéseit. Ez nem jelenthet mást, mint hogy Martinnak fontosabb a kettejük kapcsolata, mint gondolta volna.
Miközben nézte a telefonáló Martint, Denise végiggondolta kapcsolatuk egy másik oldalát. Philips segítette hozzá annak idején, hogy végre pontot tehessen egy másik ügy végére, amely az ő számára végzetesen romboló hatású volt. Denise még orvostanhallgató korában találkozott egy gyakorló ideggyógyásszal, aki teljesen elkápráztatta, de csak játszott vele, mint macska az egérrel. Az iskola személytelen világában Denise könnyen beleesett az elkötelezettség, pontosabban a bárhová tartozás csapdájába. Soha, egy percre sem kételkedett abban, hogy képes lesz együtt élni és dolgozni egy olyan emberrel, aki pontosan tudja, mik az orvosi hivatás követelményei. A szeretője, Richard Druker, elég ravasz volt ahhoz, hogy átlásson rajta, és elhitesse vele: ő is ugyanúgy érez. Pedig ez nem volt igaz. Évekig vezette az orránál fogva, anélkül, hogy igazán elkötelezte volna magát, viszont ügyesen kihasználta a lány kiszolgáltatottságát. Ennek aztán az lett a vége, hogy Denise még akkor sem tudott elszakadni tőle, amikor rájött, kivel is áll szemben, ezért kénytelen volt elszenvedni azt a megaláztatást is, hogy a másiknak egyéb nőügyei is akadnak. Hűséges kutyaként tért vissza hozzá újra meg újra, s akárhány sértést is kellett eltűrnie, mindig reménykedett benne, hátha egyszer megváltozik, s végre azzá az emberré válik, akinek mondja magát. A remény azonban kétségbeesésbe fordult, s Denise már saját nőiességében kezdett kételkedni ahelyett, hogy szerelmese érettségét kérdőjelezte volna meg. Míg Martin Philipsszel nem találkozott, nem tudta rászánni magát a szakításra.
Fölnézett a visszatérő Martinra, s elöntötte a szeretet és a hála. Ugyanakkor tudta, hogy azért ő is csak egy férfi, s félt, nehogy annyira elkötelezze magát, amennyire Martin sohasem lesz képes. – Ma nincs szerencsém – mondta Martin, miközben leült vele szemben. – Dr. Reynolds volt az. Marinót nem fogják felboncolni.
– Azt hittem, ilyenkor kötelező – mondta Denise meglepve: hirtelen megpróbálta szakmai irányba terelni a gondolatait.
– Az is. Ez hatósági orvosi ügy volna, de a halottkém, Mannerheimre való tekintettel, átengedte a tetemet a kórbonctannak. A kórbonctan engedélyt kért a családtól a boncolásra, ők viszont nem járultak hozzá. Úgy tűnik, meglehetősen hisztérikusan reagáltak.
– Érthető – mondta Denise.
– Hát igen – látta be csüggedten Philips. – Az ördögbe… az ördögbe is!
– Miért nem készítesz felvételeket szklerózis multiplexszel diagnosztizált betegekről? Ezeken kellene megnézned, találsz-e hasonló elváltozásokat.
– Hát igen – sóhajtott Philips.
– Inkább a beteggel kéne törődnöd, mint a saját kudarcoddal.
Martin percekig bámult Denise-re, amitől a lány úgy érezte, talán átlépte azt a bizonyos, ki nem mondott határt. Nem kellett volna az erkölcsbíró szerepében tetszelegnie. De a férfi arcát hirtelen széles, mosoly öntötte el.
– Igazad van! – mondta. – Most tulajdonképpen egy remek ötletet adtál!

*

Az ügyeleti szoba íróasztalával szemben lévő szürke ajtón tábla hirdette: ORVOSI ÖLTÖZŐ. Pihenésre szánták, de éppen arra használták a legritkábban. Hátul zuhanyozókkal fölszerelt mosdó volt a férfiak számára; az orvosnőknek a nővérek emeleti mosdóját kellett használniuk. Oldalt három szobácska nyílt belőle két-két priccsel, amelyeket legföljebb rövid szunyókálásra vettek csak igénybe. Kiadós alvásra sohasem jutott idő.
Az egyetlen kényelmes székben dr. Wayne Thomas ült: az ócska bőrmonstrumon jókora repedés tátongott, mint valami seb, s kikandikált belőle a kóc.
– Én azt hiszem, Lynn Anne Lucas beteg – mondta mély meggyőződéssel.
Körülötte, ki az asztalnak támaszkodva, ki egy-egy széken ülve, ott volt dr. Huggens, dr. Carolo Langone a belgyógyászatról, dr. Ralph Lowry, az ideges agysebészet gyakorló orvosa, dr. David Harper a nőgyógyászairól és dr. Sean Farnsworth a szemészetről. Odébb két másik orvos EKG-szalagokat tanulmányozott.
– Én meg azt hiszem, egyszerűen szeretnéd újra látni – mondta dr. Lowry cinikus mosollyal. – Ez a lány a legformásabb kis tyúk, aki ma bejött ide, és te most mindenáron ki akarsz találni valamit, hogy megkaparintsd magadnak.
Dr. Thomas, kivételével mindenki nevetett. Ő csak a szeme sarkából sandított dr. Langone felé.
– Van abban valami, amit Ralph mond – helyeselt Langone. – Láztalan, életjelenségei normálisak, vérképe, vizelete negatív, csakúgy, mint a gerincfolyadéka.
– És a koponyaröntgenképe is negatív – tette hozzá dr. Lowry.
– Nos – állt föl székéből dr. Harper –, akármi legyen is, nem nőgyógyászati eredetű. Volt néhány abnormális Pap-lelete, de ezt a klinika figyelemmel kíséri. Én most elmegyek, ezt a problémát oldjátok meg nélkülem. Az igazat megvallva, szerintem a nő kissé hisztérikus.
– Egyetértek – mondta dr. Farnsworth. – Panaszkodik ugyan látási zavarokra, de a szemészeti eredménye negatív. A látási próbán a legapróbb számjegyeket is könnyedén elolvasta.
– Milyen a helyzet a látótérrel? – kérdezte dr. Thomas.
Farnsworth felállt, már indulni készült. – Nekem az is normálisnak tűnt. Holnap csinálhatunk vele egy Goldman-próbát, de ezt nem szoktuk sürgősségi alapon elvégezni.
– Hát a szemfenék? – kérdezte dr. Thomas.
– Negatív – felelte dr. Farnsworth. – Köszönet a konzultációért. Nagyon tanulságos volt. – Azzal a szemész fogta a műszertáskáját, és kiment.
– Még hogy tanulságos! Frászt! – mondta dr. Lowry. – Ha egy ilyen istenverte fontoskodó szemgolyótudor még egyszer kijelenti, hogy éjjel nem csinál Goldman-próbát, beverem az orrát.
– Hallgass már, Ralph! – mondta dr. Thomas. – Kezdesz úgy beszélni, mint egy sebész.
Dr. Langone felállt és nyújtózkodott. – Nekem is mennem kell. Mondd csak, Thomas, miből gondolod, hogy ez a lány beteg? Csak a csökkent érzékelése miatt? Szerintem is könnyen lehet, hogy csak képzelődik.
– Csak amolyan megérzés. Nagyon fél, az igaz, de, biztos vagyok benne, hogy nem hisztériás. Azonkívül az érzékelési rendellenességek túlságosan is szabályosak. Ez a lány nem szimuláns. Valami izgalmas dolog történik az agyában.
Dr. Lowry nevetett. – Ebben az ügyben az egyetlen izgalom az, amit te éreznél, ha, ne adj isten, alkalmasabb körülmények között találkoznál vele. Ugyan már, Thomas! Ha egy olyan lány lenne, már rég azt mondtad volna neki, jöjjön vissza a klinikára este.
A szoba harsogott a nevetéstől. Thomas leintette őket, miközben föltápászkodott kényelmes székéből. – Bohócokkal nem tárgyalok. Majd magam veszem kézbe az esetet.
– Aztán nehogy elfelejtsd elkérni a telefonszámát – szólt utána dr. Lowry. Dr. Huggens nevetett, hiszen neki már eszébe jutott ez a jó ötlet. Az ügyeletre visszatérve Thomas körülnézett. Hét és kilenc óra között, viszonylagos nyugalom honolt itt, mintha az emberek félretennék minden nyomorúságukat, fájdalmukat és betegségüket arra az időre, míg megvacsoráznak. Tíztől aztán jöttek sorra a részegek, az autóbalesetesek, a pszichopaták és áldozataik, hogy tizenegykor átadják a helyüket a szerelmi drámák szereplőinek, így aztán Thomasnak nem sok ideje jutott arra, hogy Lynn Anne Lucason töprengjen. De azért egy pillanatra sem hagyta nyugodni a dolog: kutatott valami hiányzó láncszem után. Megkérdezte az egyik írnoktól, megérkezett-e már Lynn Anne Lucas kórházi kartonja a betegfelvételről. Az írnok nemmel válaszolt, de megígérte, hogy majd odaszól. Dr. Thomas szórakozottan bólintott, mert közben eszébe jutott, hátha Lynn Anne valami kábítószert szedett be. Hátat fordított az írnok asztalának, s elindult a főfolyosón vissza a vizsgálószobába, ahol a lány várt rá.

*

Denise nem is sejtette, miféle "remek ötletet" adhatott Martinnak. Philips megkérte, jöjjön vissza este kilenc tájt az irodájába. Negyed tíz felé járt már, amikor a lány el tudott szabadulni kis időre az ügyeleti szobából, ahol a balesetes betegek röntgenfelvételeit értékelte ki. A kórház bezárt élelmiszerüzlete melletti lépcsőn ment át a röntgenosztály emeletére. A folyosó egészen más képet mutatott most, mint a nappali káosz idején. A hall túlsó végében az egyik portás fényezte géppel a műanyag padlót.
Philips irodájának ajtaja nyitva állt, s Denise kívülről is hallotta, amint monoton hangon diktál valamit. Éppen végzett a napi agyi angiogramokkal. Az előtte lévő filmtartón egy csomó angiográfiai felvétel sorakozott. Valamennyi koponyafelvételen ezer meg ezer fehér vérerecske látszott, mintha egy fa felfordított gyökérzetét alkotnák. Miközben beszélt, Martin az ujjával mutatta Denise-nek az éppen szóban forgó elváltozást. A lány figyelt és bólogatott, noha el nem tudta képzelni, hogyan tudja Martin valamennyi vérerecske nevét, méretét és helyzetét…
– Következtetés: – mondta Philips – az agyi angiográfia nagy kiterjedésű arteriovénás rendellenességet mutat ki a jobb alapi idegdúcban ennél a tizenkilenc éves férfi betegnél. Pont. E keringési rendellenességet részint a jobb középagyi artéria, részint a lenticulostrialis ágak, valamint egy agykérgi perforáció és az agykérgi elágazások közvetítik. Pont. Diktálás vége. Kérem a jelentés egy-egy példányát elküldeni doktor Mannerheim, Prince és Clauson részére. Köszönöm.
A magnetofon halk kattanással megállt, és Martin körbefordult a székével. Pajkosan elmosolyodott, s a kezét dörzsölte, mint egy Shakespeare-darabból kilépett intrikus.
– Az időzítés tökéletes – mondta.
– Mi ütött beled? – kérdezte a lány, tettetett rémülettel.
– Gyere – mondta Philips, és kivezette az irodából.

*

A fal mellett egy intravénás palackokkal, csövekkel és egy párnával felszerelt kerekes hordágy állt. Martin rá mosolygott a meglepett lányra, és tolni kezdte az ágyat a hall felé. Denise a betegszállító liftnél érte utol.
– Én adtam neked ezt az isteni ötletet? – kérdezte, miközben besegítette az ágyat a fülkébe.
– Te bizony – felelte Philips. Megnyomta az alagsori gombot, és az ajtók bezárultak.
Leszálltak a kórház gyomrába. Egymásba csavarodó csövek kusza rengetege futott minden irányba, akár a vérerek, s mint egy fekete-fehér filmben, minden szürkére vagy feketére volt festve. Az egymástól elég messzire elhelyezett, dróthálóval burkolt, fluoreszkáló égők gyér fényt bocsátottak ki maguk körül: a lámpák közti folyosórészek sötét árnyékba borultak. A lifttél szemben tábla hirdette: HALOTTASKAMRA: KÖVESSE A VÖRÖS VONALAT.
A vonal vérnyomként húzódott végig a folyosó közepén, s éles kanyart írt le, amikor a sötét folyosó szétágazott. Végül egy lejtős részen futott, lefelé. Martin kezéből itt kis híján kiszaladt az ágy.
– Az isten szerelmére, mit keresünk mi itt?! – kérdezte Denise, s a hangja versenyt visszhangzóit lépteik kopogásával a kihalt folyosón.
– Majd meglátod – válaszolta Philips. Már nem mosolygott, és hangjában feszültség érződött. Kezdeti játékosságát szorongás váltotta fel. A folyosó hirtelen egy óriási föld alatti üregbe torkollott. Félhomályvolt itt is, akárcsak a folyosón, s a két emelet magasságban lévő mennyezetet nem is látták. Baloldalt feltűnt a kazánház csukott ajtaja; kihallatszott mögüle az éhes lángok sziszegése.
Elöl kettős lengőajtó vezetett a halottaskamrába. A vörös vonal itt Hirtelen megszakadt. Philips elengedte az ágyat, és elindult a bejárat felé. Kitárta a jobb oldali ajtószárnyat, és benézett. – Szerencsénk van – mondta, amikor visszament az ágyért. – Egyedül vagyunk.
Denise vonakodva követte.
Tágas, elhagyatott, terem volt a halottaskamra, melyet már annyira hatalmába kerített a pusztulás, hogy leginkább Pompeji valamely kiásott oszlopcsarnokára emlékeztetett. Lámpaburák függtek alá a mennyezetről csupasz drótokon, de legtöbbjük nem égett. A padlót színes mozaik, a falakat repedezett csempe borította. A férem közepén félig süllyesztett márvány boncasztal állt. A húszas évek óta nem használták már; úgy festett a romok között, mint valamely ősi pogány oltár. A boncolásokat ma már az ötödik emeleti körbonctanon végezték, ahol a boncasztal is modern, rozsdamentes, acélból készült szerkezet volt.
A falak mentén ajtók sorakoztak, köztük egy tömör faajtó, mely leginkább a hentes üzletek fagyasztószekrényére hasonlított. A túlsó falnál lejtős folyosó vezetett egy teljes sötétségbe vesző ajtóhoz, amely egy hátsó kijárathoz vezető folyosóra, nyílt. Mindenütt halotti csend, amit csupán a mosogató egy-egy vízcseppjének csobbanása és a saját lépteik zaja tőrt meg.
Martin leállította a kerekes ágyat, és felakasztotta az intravénás palackot.
– Fogd! – mondta, és Denise kezébe nyomta a tiszta lepedő egyik sarkát azzal, hogy dugdossa a párna alá.
Odament a nagy faajtóhoz, elhúzta a reteszt, majd minden erejét összeszedve felnyitotta. A kiáramló jeges pára lecsapódott a mozaikpadlóra, Miután megtalálta a villanykapcsolót, Martin megfordult, és észrevette, hogy Denise meg sem moccan.
– Gyere már! És hozd az ágyat is.
– Nem mozdulok addig, amíg meg nem mondod, mit akarsz – válaszolta a lány.
– Azt játsszuk, hogy a tizenötödik században élünk.
– Hogy érted ezt?
– Ellopunk egy holttestet a tudomány számára.
– Lisa Marinóét? – kérdezte Denise hitetlenkedve.
– Ahogy mondod.
– Nos, ebből én nem kérek. – A lány hátralépett, mint aki mindjárt sarkon fordul.
– Denise, ne butáskodj. Nem akarok mást, csak megcsinálni a CAT-vizsgálatot, meg azokat a röntgenfelvételeket, amelyekre szükségem van. Utána a tetemet szépen visszahozzuk ide. Csak nem gondoltad, hogy meg akarom őrizni? – mondta Philips, miközben megragadta az ágy végét, és begurította a régimódi fagyasztókamrába. Az infúziós palack a tartórúdhoz koccant. Denise követte Martint, s tekintete villámgyorsan körbefutott a csupa nyerstégla falakon, padlón és mennyezeten. A téglák egészén elszürkültek már. A körülbelül tíz méter hosszú és hét méter széles terem két oldalán ócska fakordék sorakoztak, biciklihez illő nagyságú kerekekkel. A két sor között folyosó húzódott végig a termen. Minden kordén egy letakart holttest feküdt. Philips lassan, hol egyik, hol másik oldalra pillantva haladt a két sor között. Amikor a végéhez ért, megfordult, és kezdte felhajtani a leplek csücskét. Denise remegett a nyirkos hidegben. Megpróbált nem ránézni a hozzá legközelebb fekvő hullákra, a délutáni közlekedési baleset véres áldozataira. Az egyik láb, melyen még rajta volt a cipő, furcsa szögben állt ki a takaró alól; nyilván a lábszár is eltörött. Valahol nagy kattanással bekapcsolt egy kompresszor.
.– Itt van – mondta Philips, egy lepedő alá kukucskálva. Denise megkönnyebbülve látta, hogy a leplet visszahajtja, csak aztán int, hogy hozhatja a kerekes ágyat. A lány gépiesen engedelmeskedett.
– Segíts átemelni! – kérte Philips.
Denise, hogy ne kelljen a tetemhez érnie, a lepedővel együtt ragadta meg Lisa Marino bokáját. Háromra emelték fél: mindketten érezték, hogy a test már teljesen merev. Denise húzta, Martin megtolta, így gurítottak ki az ágyát a fagyasztóból. Philips becsukta, majd bereteszelte az ajtót.
– Mire való ez az infúziós készülék? – kérdezte Denise.
– Nem akarom, hogy azt higgyék: egy hullát kocsikáztatunk – felelte Philips. – Ez a trükk veleje. – Lehúzta a leplet Lisa Marino vértelen arcáról. Denise félrenézett, amikor Martin fölemelte a fejet, hogy aláigazítsa a párnát. Ezután a takaró alá helyezte a csövet. Hátralépve, megszemlélte az összhatást. – Tökéletes. – Aztán megpaskolta a holttest karját, mondván: – Kényelmesen fekszik most?
– Martin, az ég szerelmére, kell ez a morbid humor?
– Hát, az igazat megvallva, ez csak önvédelem. Magam sem tudom, szabad-e ilyesmit csinálnunk.
– Most jut eszedbe? – jajdult fel Denise, miközben átsegítette az ágyat a lengőajtón. Megtették a visszavezető utat a föld alatti labirintuson át, majd beleptek a betegszállító liftbe. Legnagyobb rémületükre a lift az első emeleten megállt. Két kórházi szolga várakozott ott egy tolókocsiban ülő beteggel. Martin és Denise egy pillanatig ijedten néztek össze. Aztán Denise elfordította a fejét, s bűntudatot érzett, amiért hagyta magát belevonni ebbe a hátborzongató vállalkozásba. A kórházi szolgák úgy tolták be a tolókocsit a liftbe, hogy a beteg az ajtónak háttal ült. Elmélyült beszélgetésbe kezdtek a legközelebbi baseballforduló esélyeiről, s ha észre is vették, milyen különös látványt nyújt a liftben szállított másik "beteg", nem tettek rá megjegyzést.
Nem úgy az ő betegük, aki megpillantotta a tetem fején éktelenkedő, óriási patkó alakú varratot.
– Megoperálták? – kérdezte.
– Aha – felelte Philips!
– Rendbe jön még?
– Igen csak most nagyon fáradt – felelte Philips. – Sokáig kell pihennie.
A beteg megértően bólintott. Aztán a második emeleten kinyílt az ajtó, és Philips meg Denise Sanger doktornő kiszállt. Az egyik szolga még segített is kigurítani a hordágyat.
– Nevetséges – szólalt meg Denise, miközben a néptelen folyosón haladtak fölfelé –, de úgy érzem magam, mint egy bűnöző.
Beléptek a CAT-vizsgálóba. Az ellenőrzőszobában tartózkodó vörös hajú technikus az ólmozott üvegablakon át meglátta őket, és kijött, hogy segítsen. Philips azt mondta neki, sürgős vizsgálatról van szó. Miután a technikus beállította az asztalt, ódaállt Lisa Marino fejéhez, s kezét a vállak alá csúsztatva megpróbálta felemelni a testet. Amint hozzáért a jéghideg, élettelen húshoz, visszarettent.
– Ez a nő halott! – kiáltotta iszonyodva.
Denise eltakarta a szemét.
– Mondjuk azt, hogy nehéz napja volt – mondta Philips. – Maga pedig ne nagyon beszéljen erről a kis gyakorlatról.
– Így is meg akarja csinálni a CAT-próbát? – kérdezte a technikus hitetlenkedve,
– De meg ám – felelte Philips.
A technikus végre összeszedte magát, és Martinnal együtt átemelte Lisát az asztalra. Miután itt nem volt szükség a rögzítő hevederek becsatolására, nyomban mozgásba hozhatta az asztalt, és Lisa feje besiklott a gépbe. Ezek után mindhárman bementek az ellenőrzőszobába.
– Lehet, hogy sápadt – mondta a technikus –, de még mindig jobban néz ki, mint egyes betegek, akiket az agysebészetről kapunk. – Egy gombnyomással elindította a letapogató műveletet, s a hirtelen életre kelt hatalmas gép forogni kezdett Lisa feje körül.
A képernyő előtt várakoztak, Az ernyő tetején megjelent egy vízszintes vonal, amely lassan mozgott lefelé, hogy nyomában megjelenhessen az első kép. Láthatóvá vált a csontos koponya, de ami belül volt, meghatározhatatlan maradt. A koponya belseje sötét volt és homogén.
– Ez meg mi? – mordult fel Martin.
A technikus az ellenőrzőpulthoz lépett, és megnézte a beállításokat. Aztán csak a fejét rázta. Várták a kővetkező képet. Ismét csak a koponya körvonalai váltak láthatóvá, a belseje egyetlen sötét folt maradt.
– Nem volt ma baj a géppel? – kérdezte Philips.
– Tökéletesen működött – válaszolta a technikus.
Philips kinyújtotta a kezét, igazított valamit a kép élességén, lehívta az ablakszintet és az ablakszélességet. – Úristen! – kiáltott egy perc múlva. – Tudjátok, mit nézünk? Levegőt! Nincs ott az agy! Eltűnt!
Meglepetten, hitetlenkedve bámultak egymásra. Martin ekkor sarkon fordult, és visszarohant a vizsgálószobába. Denise és a technikus utána. Martin két kézzel megfogta Lisa fejét, és fölemelte. A hullamerevség miatt az egész test deréktól fölemelkedett az asztalról. A technikus sietett a segítségére, hogy Philips hátulról is megnézhesse Lisa fejét. Egészen közelről kellett megvizsgálnia a hamuszínű bőrt, hogy meglássa a koponyaalak körül húzódó finom, U-alakú vágást, amelyet felhám alatti öltésekkel zártak le úgy, hogy varratoknak nyoma se maradjon.
– Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha visszavisszük a hullakamrába – mondta zavartan Martin. Gyorsan és csaknem némán tették meg a visszafelé vezető utat. Denise nem szívesen ment, de tudta, hogy Martin egyedül nem tudná Lisát leemelni az ágyról. A kazánhoz érve Martin újra megnézte, üres-e a halottaskamra. Az ajtót kitárva intett Denise-nek, hogy jöhet, majd a hűtőkamrához tolták a kerekes ágyat. Gyorsan kinyitotta a tömör faajtót. Denise figyelte a férfi szájából előgomolygó kis levegőpamacsokat, miközben Martin hátrafelé lépegetve húzta maga után az ágyat a keskeny folyósón. Elérték az ócska fakordét, s már éppen rá akarták emelni a testet, amikor ijesztő hang harsant a fagyos levegőben.
Mindketten a torkukban érezték a szívük dobogását, s beletelt néhány másodpercbe, mire rájöttek, hogy a hang Denise csipogójából ered. A lány – zavartan, mintha ő okozta volna az ide nem íllő zajt – sietősen elzárta a kis szerkezetet, aztán megragadta Lisa bokáját, és egyesült erővel átemelték őt a kordéra.
– Odakint a halottaskamrában van egy falitelefon – mondta Martin, miközben leterítette a leplet. – Válaszolj a hívásra, ezalatt én megnézem, ugyanúgy fekszik-e a test, mint ahogy találtuk.
Több se kellett Denise-nek, máris kisietett. Teljesen készületlenül érte az, ami ekkor történt. Éppen a telefon felé nyúlt volna, amikor egyenesen egy férfiba ütközött, aki a hűtőkamra nyitott ajtaja felé igyekezett. Önkéntelenül is felnyögött, s mindkét karját fölkapva próbálta csökkenteni az ütközés erejét.
– Mit keres maga itt? – csattant a férfi hangja. Werner volt, az őr. Kinyújtotta a kezét, és megragadta Denise egyik csuklóját Martin, hallva a dulakodás zaját, kilépett a hűtőkamrából.
– Én dr. Martin Philips vagyok; ő meg dr. Denise Sanger. – Szerette volna, ha a hangja határozottan cseng, de csak tompán kongott.
Werner elengedte Denise csuklóját. Marcona ember volt, kiálló pofacsonttal. Mélyen ülő szeme a gyér fényben nem is látszott. Orra keskeny és hegyes volt, mint egy fejsze éle. Magas nyakú, fekete bőrkötényt viselt.
– Mit művelnek maguk az én hulláimmal? – kérdezte, miközben félretolta az orvosokat és a kerekes ágyat. A hűtőbe érve első dolga volt, hogy megszámolja a testeket. Rámutatott Marinóra: – Ezt vitték ki innen?
Philips a kezdeti döbbenetből felocsúdva, elámult, hogy a férfi sajátjának tekinti a holttesteket. – Nem érzem egészen helyénvalónak, hogy "az én hulláim" kifejezést használja, Mr…
– Werner – mondta az őr, miközben visszasétált Martinhoz, és vastag mutatóujjával feléje bökött. – Amíg nincsen ellenjegyzés, addig az én hulláim. Én felelek értük.
Philips jobbnak látta, ha nem száll vele vitába. A keskeny vonallá záruló ajkak elárulták, hogy Werner ilyesmiben nem tűr ellentmondást. Philips meg akart szólalni, de csak idétlen nyekergés hagyta el a torkát. Krákogott, majd újra kezdte: – Beszélni akarunk magával az egyik holttestről. Szerintünk erőszakos beavatkozást követtek el rajjá.
Sanger doktornő csipogója újra jelzett. Denise elnézést kért, majd a falitelefonhoz sietett, hogy válaszoljon a hívásra.
– Melyik testről beszél? – csattant fel Werner. Szemét egy pillanatra sem fordította el Martinról.
– A Lisa Marinóéról – felelte Martin a félig letakart holttestre mutatva. – Mit tud erről a nőről?
– Nem sokat – válaszolta Werner egy fokkal enyhültebb hangon, és Lisa felé mutatott. – Ma hozták a sebészetről. Azt hiszem, még ma éjjel vagy kora reggel tovább is megy innen.
– És magáról a holttestről mi a véleménye? – kérdezte Martin, és a férfi kefefrizuráját nézte.
– Egész csinos – felelte Werner, még mindig Lisát nézve.
– Hogyhogy csinos? – kérdezte Philips.
– Már régóta nem kaptam ilyen szép nőt – felelte Werner, és keskeny szája obszcén mosolyra húzódott.
Martin egy pillanatig szólni sem tudott, csak nyelt egyet. A szája kiszáradt és örült, hogy Denise azzal jött vissza: – Mennem kell. A mentők keresnek, meg kell néznem egy koponyafelvételt.
– Jól van – mondta Philips, s megpróbálta összeszedni a gondolatait. – Gyere át az irodámba, ha majd végeztél.
Denise bólintott, és megkönnyebbülten távozott. Martin – tele kényelmetlen érzésekkel, mert egyedül maradt Wernerrel a halottaskamrában – erőnek erejével kényszerítette magát, hogy odamenjen Lisa Marinóhoz. Lehajtotta róla a lepedőt, s a vállánál fogva átfordította Lisa testét. Rámutatott a gondosan bevarrt sebhelyre, s megkérdezte: – Mit tud erről?
– Semmit – felérte gyorsan Werner.
Philips még abban sem volt biztos, hogy az őr látta, hová is mutat ő. Visszaengedte Lisa testét a kordéra, majd fürkészve vizsgálta a férfi arcát. Nemcsak egy hullaház, egy láger őreként is nagyon jól el tudta képzelni.
– Mondja csak – folytatta Philips –, nem járt ma idelent Mannerheim egyik embere?
– Nem tudom – felelte Werner. – Nekem azt mondták, nem lesz boncolva.
– Ez a vágás nem boncolásból ered – mondta Philips. Az egyik csücskénél fogva visszahúzta a leplet Lisa Marinóra. – Itt valami furcsa dolog történik. Biztos benne, hogy nem tud semmit?
Werner a fejét rázta.
– Na, majd meglátjuk – mondta Philips, azzal kisétált a hűtőkamrából. Az ágyat otthagyta: csináljon vele Werner, amit akar. Az őr megvárta, amíg a külső ajtó is becsukódik. Aztán megragadta a kerekes ágyat, és nagyot lökött rajta. Az kirobogott a hűtőkamrából, át a halottaskamrán, s nekivágódott a márvány boncasztal szélének. Óriási csattanással felborult: az infúziós palack millió szilánkra tört.

*

Dr. Wayne Thomas mellén keresztbe font karral, hátát a falnak vetve állt, Lynn Anne Lucas pedig a régi vizsgálóasztal szélén ült. A szemük így egy vonalba került: az orvosé figyelmes és elgondolkodó, a lányé nyugtalan és fáradt.
– Nézzük ezt a nem régi húgycsőgyulladást – mondta dr. Thomas. – Kéntartalmú gyógyszerekkel hozták rendbe. Ezzel a betegséggel kapcsolatban van még valami, amiről nem tett említést?
– Nincs – felelte Lynn Anne lassan. – Legfeljebb az, hogy elküldtek az urológushoz. Ő azt mondta, hogy az a bajom, hogy túl sok vizelet marad a hólyagomban, miután használom a fürdőszobát. Azt mondta, menjek vele idegorvoshoz.
– És elment?
– Nem. A baj magától elmúlt, így aztán nem törődtem vele többet.
Dr. Sanger dugta be a fejét a függöny résén.
– Elnézést! Ideküldtek egy koponyafilm-konzultációra.
Thomas elrugaszkodott a faltól, mondván: egy perc, és visszatér. A társalgó felé haladva röviden vázolta Denise-nek Lynn Anne esetét. Elmondta neki, hogy szerinte a röntgenkép normális, de szeretné, ha véleményét megerősítenék.
– Mi a diagnózis? – kérdezte Denise.
– Éppen ez a probléma – mondta Thomas, miközben kinyitotta a társalgó ajtaját. – A szerencsétlen már öt órája itt van, és én még mindig nem látok tisztán. Azt hittem, kábítószeres, de nem. Még csak marihuánát se szív.
Thomas betette a filmet a vetítőbe. Denise precízen végigvizsgálta, a csontoktól kezdve.
– A többiek ki is csúfoltak – mesélte Thomas. – Szerintük csak azért érdekel ennyire az eset, mert a beteg meglehetősen csinos jószág.
Denise felkapta a szemét a röntgenfilmről, és fürkésző pillantást vetett Thomasra.
– De nem erről van szó – mondta Thomas. – Valami baj van ennek a lánynak az agyával. És bármi legyen is az, mindenképpen elgondolkodtató. Sanger doktornő ismét a felvételre összpontosította a figyelmét. A csontszerkezet, beleértve az agyfüggeléki területet is, normális volt. Megnézte a koponya belsejében látszó bizonytalan árnyékokat. Tájékozódásképpen ellenőrizte, vajon nem meszes-e a tobozmirigy, de nem volt az. Már éppen ki akarta mondani, hogy az egész felvétel negatív, amikor észrevett egy enyhe szerkezetbeli változást. Két kezét távcsőként emelte a szeme elé, úgy vizsgálta a film egy adott részét. Ezt a trükköt Philipstől látta, aki a papírból vágott ki lyukat. Amikor elvette a kezét, már tudta: újabb példát talált a sűrűségelváltozásra, amelyet Martin mutatott neki Lisa Marino filmjén.
– Szeretném, ha más is megnézné ezt a filmet – mondta, és kihúzta a vetítőből.
– Talált valamit? – kérdezte felbátorodva Thomas.
– Azt hiszem. Tartsa itt a beteget, amíg visszaérek. – Mire Thomas válaszolhatott volna, Denise már ott sem volt.
Két perccet később belépett Philips irodájába. – Biztos vagy benne? – kérdezte Martin.
– Egészen biztos. – És a lány átnyújtotta a filmet. De Martin nem tette be azonnal a gépbe. Csak tartotta a kezében, mert félt, hogy újabb csalódás éri.
– No, rajta – sürgette Denise, aki türelmetlenül várta gyanúja megerősítését.
A röntgenkép becsúszott a csíptetők alá. Hunyorogva kigyulladt, majd felerősödött a vetítő fénye. Philips gyakorlott szeme rögtön észrevette az adott terület szabálytalan rajzolatát. – Azt hiszem, igazad van – mondta. A lyukas papír segítségével alaposabban szemügyre vette a röntgenfelvételt. Semmi kétség sem fért hozzá, hogy Lisa Marino felvételén látott rendellenes sűrűségi minta ezen a filmen is látható – annyi különbséggel, hogy itt kevésbé határozott, és nem annyira kiterjedt még.
Martin, miközben megpróbált úrrá lenni izgalmán, bekapcsolta Michaels számítógépét. Betáplálta a nevet. Aztán Denise-hez fordult, és megkérdezte, mi a beteg panasza. Denise elmondta, hogy nehézségei vannak az olvasással, s a dolog rövid eszméletvesztésekkel társul. Philips betáplálta az információt, aztán átlépett a lézeres leolvasóhoz. Működésbe, lépett a kiírószerkezet. KÖSZÖNÖM – mondta. – SZUNDÍTSON EGYET!
Mialatt az eredményre vártak, Denise elmondta Martinnak, amit még tudott Lynn Anne Lucasról, a férfit azonban az izgatta leginkább, hogy a beteg él, és itt van az ügyeleten.
Mihelyt az írógép abbahagyta a gyors kopogást, Philips kitépte belőle a jelentést. Mialatt olvasta, Denise a vállán át kukucskált.
– Fantasztikus! – kiáltotta Philips, amikor végére ért az olvasásnak. – A számítógép osztja a véleményedet. Emlékszik, hogy ugyanezt a sűrűségrajzolatot látta Lisa Marino röntgenfilmjén, és ráadásul megkér, magyarázzam el neki, mit jelent a sűrűségváltozat! Ez a masina átkozottul figyelemreméltó. Tanulni akar! Annyira emberi, hogy az már ijesztő. Legközelebb közölni fogja velem, hogy feleségül akarja venni a CAT-röntgengépet, és szabadságot vesznek ki egész nyárra.
– Feleségül? – nevetett Sanger.
Martin legyintett. – Vezetői bosszúságok. Hadd ne mondjam el most. Hozzuk fel ide ezt a Lynn Anne Lucast, és csináljuk meg vele a CAT-vizsgálatot meg azokat a felvételeket, amelyeket Lisa Marinóval nem tudtam elkészíteni.
– Azt hiszem, nem tudod, milyen késő van már. A technikus tízkor lezárja az egységet, és elmegy. Vissza kellene hívnunk. Biztos vagy benne, hogy mindezt még ma éjjel meg akarod csinálni?
Philips az órájára nézett. Fél tizenegy volt. – Igazad van. De ezt a beteget nem akarom elveszíteni. Megkérdezem, nem vennék-e föl legalább ma éjszakára, Denise visszakísérte Martint az ügyeletre, egyenesen az egyik tágas rendelőbe. A jobb oldali sarokba vezette, és félrevonta egy kis fülke függönyét. Lynn Anne Lucas véreres szemekkel nézett fel rájuk. Az asztal mellett ült, fejét a karjára hajtva.
Mielőtt Denise bemutathatta volna Philipset, megszólalt a csipogója, így aztán egyedül hagyta Martint Lynn Anne-nel. Martin rögtön látta, milyen végtelenül fáradt a lány. Melegen rámosolygott, majd megkérdezte, nem bánná-e, ha az éjszakát a kórházban kellene töltenie, hogy reggel majd néhány speciális röntgenfelvételt készíthessenek róla. Lynn Anne azt válaszolta, oké, feltéve, hogy nyugodtan elalhat valahol. Philips gyengéden megszorította a karját, s azt mondta, el fogja intézni. A felvételes asztalnál aztán türelmetlen kiabálással, az asztallap csapkodásával kellett felhívnia magára az egyik elfoglalt írnok figyelmét. Megkérdezte, melyik ügyeletes orvoshoz tartozik Lynn Anne Lucas. Az írnok megnézte a szolgálati beosztás könyvében, majd közölte, hogy az orvos dr. Wayne Thomas, aki jelenleg a hetes szobában tartózkodik egy agyvérzéses betegnél. Philips egy szívroham kellős közepén lépett a szobába. Az elhízott beteg hatalmas palacsintaként nyúlt végig a vizsgálóasztalon. Egy szakállas, fekete fickó, akiről Philips hamarosan megtudta, hogy nem más, mint maga dr. Thomas, egy széken állva a beteg szívét masszírozta. Dr. Thomas keze minden nyomásnál besüppedt a hájrétegek közé. A beteg másik oldalán egy fiatalabb orvos tartotta a defibrillátor pedálját, miközben a szívmotort figyelte. A beteg fejénél egy altatóorvos állt, aki mozdulatait dr. Thomaséhoz igazítva, egy lélegeztetőballont tartott működésben.
– Várjanak! – mondta a defibrillátor kezelője.
A többiek hátraléptek, ő pedig ráhelyezte az eszközt a beteg mellkasára. Amikor benyomta a gombot, az elülső mellkasi elektródnál, a beteg mellkasán áramütés futott át. A beteg végtagjai megrándultak, mintha egy kövér tyúk próbálna repülni. Az altatóorvos nyomban folytatta a mesterséges lélegeztetést. A monitoron lassú, de szabályos jelzések követték egymást.
– Jó nyaki verőérpulzust tapintok – mondta az aneszteziológus, egyik kezével a beteg nyakát szorítva.
– Helyes – mondta Thomas, szemét a monitorra függesztve. Amikor megjelent az első rendellenes kamrai extraszisztolé, hetvenöt milligramm Lidocaint kért.
Philips Thomashoz lépett, és hogy felhívja magára a figyelmét, megérintette a lábát. Az orvos lemászott a székről, és hátrább lépett, de nem vette le a szemét az asztalról.
– A pácienséről, Lynn Anne Lucasról van szó – mondta Philips. – A felvétele valami érdekeset mutat nyakszirti tájékon.
– Örülök, hogy talált valamit. Sejtettem, hogy valami nincs rendjén nála, csak nem tudom, hogy micsoda,
– Diagnózissal még nem szolgálhatok – folytatta Philips. – Holnap szeretnék újabb felvételeket készíteni róla. Nem vehetnénk föl ma éjszakára?
– Dehogynem – mondta Thomas. – Én benne vagyok, de a fiúk rám fognak szállni, ha nem ütök össze legalább egy ideiglenes diagnózist.
– Mit szólna a szklerózis multiplexhez?
Thomas végigsimított a szakállán.
– Szklerózis multiplex? Nem merném megkockáztatni.
– Szól valami ellene?
– Semmi – mondta Thomas. – De mellette sem sok.
– És ha ez egy korai stádium?
– Az lehetséges, de a szklerózis multiplexet rendszerint később diagnosztizáljuk, amikor már szembetűnővé válnak a tünetei.
– Éppen erről van szó. Minden diagnózis annál jobb, minél korábban születik.
– Oké – mondta Thomas. – De a felvétel indoklásán hangsúlyozni fogom, hogy a diagnózis a röntgenosztálytól ered.
– A vendégem rá – mondta Philips. – Csak mindenképpen vegye fel a javallatok közé a holnapi CAT-vizsgálatot, valamint a többszörös rétegfelvételek elkészítését. A röntgenosztály ütemezési tervét magam fogom ehhez igazítani.
Az asztalhoz visszatérve Philips még kivárta, míg előkerítik Lynn Anne Lucas ügyeleti kartonját, és elkészítik a felvételi utasítást. Amikor már mindkettő a kezében volt, leült az elnéptelenedett társalgóban. Először elolvasta dr. Huggens és dr. Thomas jelentését. Egyik sem tartalmazott semmi érdekeset. Aztán megnézte a kórlapot. Az oldalak színezéséből megállapíthatta, hogy van köztük radiológiai jelentés is. Kinyitotta a megfelelő oldalnál, ahol a tizenegy éves kori korcsolyabalesetet követő koponyaröntgen értékelését egy olyan orvos végezte, akit Philips ismert. Néhány évvel később végzett nála, jelenleg Houstonban dolgozott. A képet normálisnak értékelte.
A papírokat visszalapozva, Philips átolvasta az utóbbi két esztendő bejegyzéseit egy felső légúti fertőzéssel kapcsolatban, amelyet az egyetemi beteggondozóban kezeltek. Tudomást szerzett egy sorozat nőgyógyászati vizsgálatról is, amelyek enyhén atipusos Pap-váladékról tettek említést. Philips kénytelen volt beismerni, hogy az információ az ő számára nem mond annyit, amennyit kellene, hiszen gyakorló orvos kora óta nem tartott lépést az általános orvostudomány zavarba ejtő fejlődésével. 1969 és 1970 között nem szerepelt újabb bejegyzés a kartonon.
Mielőtt visszament volna az irodájába, leadta a kartont az asztalnál. Hirtelen újra feltámadt benne a kutatói hév, s izgalmában kettesével rohant fel a lépcsőn. A Marino miatti csalódás után annál inkább feldobta a Lucasszal kapcsolatos felfedezése. Az irodájában levette a polcról a beporosodott belgyógyászati kézikönyvet, és kikereste benne a szklerózis multiplexet.
Jól emlékezett rá, hogy a betegség diagnózisát a körülmények határozzák meg. Laboratóriumi úton, sebészeti mintavételen kívül más módon nem lehet megerősíteni. Ismét fölmerült benne, milyen kézenfekvő és óriási jelentőségű lehetne, a röntgenen alapuló diagnózis. Olvasás közben feltűnt neki, hogy a kór klasszikus jellegzetességei közé tartozik a látási zavar és a húgyhólyag működési zavara. A következő bekezdés első két mondata után Philips felkapta a fejét. Újra elolvasta, ezúttal hangosan:
"A betegség kezdeti éveiben bizonytalan a kórkép meghatározása. Késleltetheti a végső diagnózis felállítását az a tény, hogy hosszú, latens periódusok váltakoznak enyhe kezdeti tünetekkel, melyekre az orvos esetleg föl sem figyel, és csak később fejlődnek ki a jellemző szimptómák."
Philips megragadta a telefont, és vadul tárcsázta Michaels számát Egy megbízható radiológiai diagnózis felállításával ki lehetne küszöbölni a végső diagnózis elodázását.
Martin csak akkor pillantott az órájára, amikor a telefon már kicsengett. Megdöbbent, amikor látta: már elmúlt tizenegy óra. Ebben a pillanatban Michaels felesége, Eleanor, akivel Philips még sohasem találkozott, fölvette a kagylót. Philips azonnal hosszan mentegetőzni kezdett, amiért ilyen későn telefonál, noha a nő hangja egyáltalán nem olyan volt, mintha álmából ébredt volna. Eleanor megnyugtatta, hogy sosem fekszenek le éjfél előtt, és a telefonhoz hívta a férjét.
Michaels jót nevetett Philips kamaszos lelkesedésén, amikor megtudta, hogy barátja még mindig az irodájában van.
– Rengeteg dolgom volt – magyarázta Philips. – Ittam egy kávét, bekaptam valamit, aztán szundítottam egyet.
– Ne mutasd meg mindenkinek a kiírásokat – figyelmeztette még mindig nevetve Michaels. – Néhány pikánsabb javaslatot is beprogramoztam. Philips ezután izgatottan elmesélte Michaelsnek: voltaképp azért hívta föl, mert a vizsgálóban egy újabb betegre, bizonyos Lynn Anne Lucasra bukkant, akinél megtalálta ugyanazt a rendellenes sűrűségmintát, amit a Marino-filmen látott. Elmondta azt is, hogy Marinóval nem tudott kontrollvizsgálatot végezni, de reggel perdöntő jelentőségű felvételeket készíthet. Hozzátette még, hogy a számítógép fölszólította, közölje vele a rendellenes sűrűségváltozások mibenlétét. – Az az átkozott masina tanulni akar!
– Ne felejtsd el – emlékeztette Michaels –, a program ugyanolyan módszerrel közelít a radiológiához, ahogy te. Pontosan a te módszereddel dolgozik.
– Na, igen, de hát már most jobb nálam! Én még nem is láttam ezt a sűrűségváltozást, amikor ez már kiszúrta. Ha valóban az én módszeremmel dolgozik, akkor ezt mivel magyarázod?
– Egyszerű. Emlékezz vissza: a számítógép a képet egy kétszázötvenhatszor kétszázötvenhatos pontrács segítségével alakítja ki, miközben a fényérték zéró és kétszáz között mozog. Amikor kipróbáltunk téged, te mindössze zérótól ötvenig tudtad megkülönböztetni a fényértéket. Nyilvánvaló, hogy a gép az érzékenyebb.
– Már sajnálom, hogy megkérdeztem – mondta Philips.
– Futtattál már a programon régi felvételeket?
– Nem – vallotta be Philips. – Most akartam elkezdeni.
– Hát mindent te sem csinálhatsz meg egyetlen éjszaka alatt. Erre még Einstein sem volt képes. Miért nem váród meg a reggelt?
– Kopj le – mondta kedélyesen Philips, azzal letette a telefont.
Lynn Anne Lucas kórházi számának birtokában Philips viszonylag könnyen ráakadt a lány röntgenfelvételeinek gyűjteményére. Mindössze két újabb keletű mellkasi röntgent talált a koponyafelvételek sorozatán kívül, ami még tizenegy éves korában készült, a korcsolyabaleset után. Az aznap este készült film mellé fölrakta a vetítőbe az egyik régi, oldalhelyzetű koponyafilmet. A kettőt összehasonlítva megbizonyosodott arról, hogy a rendellenes sűrűség a beteg tizenegy éves kora után jött létre. Hogy egészen biztos legyen a dolgában, az egyik régi filmet betáplálta a számítógépbe. Az is igazolta: nem tévedett.
Philips visszatette Lynn Anne régi röntgenképeit a borítékba, az újakat pedig a tetejére rakta. Aztán az egész csomagot az asztalára helyezte, ahol Helen biztosan nem nyúl hozzá. Lynn Anne újabb vizsgálatáig nem lesz más teendője ebben az ügyben. Martin azon tűnődött, most mit csináljon. A késői időpont ellenére úgysem tudott volna elaludni ebben a felfokozott idegállapotban, de egyébként is meg akarta várni Denise-t. Azt remélte, akármi dolga lesz is, még bejön hozzá, ha végez. Már az is eszébe jutott, hogy megkerested, de aztán letett erről.
Végül úgy döntött, hogy előkeres néhány régi filmet a röntgentárból, s azok átnézésével tölti el az időt. Ilyenformán akár el is kezdheti a számítógép programjának ellenőrzését. Mindenesetre hagyott egy cédulát az ajtón arra az esetre, ha Denise előbb térne vissza, mint ő: "A központi radiológián vagyok."
A kórház központi számítógépének egyik terminálján kínkeservesen lepötyögtette, amit akart: mindazon betegek nevét és egységszámát, akik az utóbbi tíz év során koponyaröntgenen mentek keresztül. Mikor ezzel véget ért, benyomta az input gombot, majd székével a kiírószerkezet felé fordult. Kicsit várnia kellett Aztán a gép ijesztő sebességgel kezdte kilökni magából a papírt Amikor végre megállt, Philips egy több ezer nevet tartalmazó listát tartott a kezében. Már a puszta látványtól is fáradtnak érezte magát.
Elszántan kerítette elő az egyik éjszakai alkalmazottat, Randy Jacobsot, akit a napi röntgenfelvételek lajstromozására és a másnapi kívánalmaknak megfelelő filmek előkészítésére vettek föl. Nappal gyógyszerészetet tanult az egyetemen, egyébként tehetséges fuvolás volt, aki mindig úgy nézett ki, mint akit skatulyából húztak elő. Martin éles eszű, lelkes fiúnak tartotta, aki nagyszerűen bírja a munkát. Martin mindenekelőtt azt kérte Ratidytől, hogy keresse elő a lista első oldalán szereplő röntgenfelvételeket. Ez körülbelül hatvan beteget jelentett. Randy a tőle megszokott iramban húsz perc alatt ugyanannyi koponyafelvételt tett föl Martin képtovábbítójára. Philips azonban nem futtatott át minden filmet a számítógépen, ahogy Michaels kérte. Ehelyett elkezdte őket közelebbről megvizsgálni, mert egyszerűen képtelen volt elszalasztani a lehetőséget, hogy esetleg egy újabb példáját találja meg annak a rendellenes sűrűségnek, amit Marino és Lucas röntgenképén fedezett föl. Lyukas papírjával egyik filmet a másik után vizsgálta meg, miközben szükség szerint nyomta a továbbítószerkezet villamos pedálját a lábával. A felével már végzett is, amikor Denise megérkezett.
– Fenyegetőzöl, hogy itt akarod hagyni a klinikai radiológiát, s közben itt nézegeted a röntgenképeket, amikor mindjárt éjfél?
– Tudom, kicsit hülyén néz ki a dolog – mondta Martin, hátradőlve a székben, s öklével a szemét dörzsölve –, de hát előkerestettem ezeket a régi filmeket, mert arra gondoltam, esetleg találok köztük a Lucaséhoz vágy Marinóéhoz hasonlót.
Denise megállt mögötte, és masszírozni kezdte Martin nyakát. Látta rajta, hogy fáradt.
– Na és találtál?
– Nem – felelte Philips. – De eddig alig tucatnyi filmet néztem csak át.
– Válogattál valamilyen szempontból?
– Hogy érted ezt?
– Hát, két esetet találtál eddig. Mindkét felvétel mostanában készült, és mindkét beteg húsz év körüli nő.
Philips végigpillantott az előtte sorakozó filmeken, és felmordult. Általában így nyugtázta Denise jó ötleteit. Csak azt nem értette, neki miért nem jutott az eszébe.
Denise visszakísérte a központi számítógép termináljához, s közben elmesélte, mi minden történt a vizsgálóban ezen az eseménydús estén. Philips csak fél füllel hallgatta. Odaérve lekérte azokat a tizenöt és huszonöt év közötti nőbetegeknek a nevét és egységszámát, akikről az utóbbi két esztendőben koponyaröntgen készült. A kiírószerkezet mindössze egy sorban válaszolt. Közölte: az adatbankot nem kódolták be arra, hogy nem szerint elkülönítve gyűjtse ki a koponyafelvételeket. Philips a kód szerint módosította a kérését. A kiíró nyomban dühös kopogásba kezdett, ám ez nem tartott sokáig. A lista mindössze százhárom nevet tartalmazott. Nem egészen a fele volt nő.
Randynek tetszett az új lista. Bevallotta, hogy a másikat meglehetősen nyomasztónak találta. Rögtön előhúzott hét borítékot, mondván: ennyivel is elkezdhetik, míg össze nem szedi a többit. Az irodába visszatérve Martinnak be kellett ismernie, hogy elfáradt, s ezen már a lelkesedése sem segít. Ledobta a felvételeket a képtovábbító elé, aztán átölelte, és magához szorította Denise-t. Fejét a nő vállára hajtotta, így álltak egy percig némán, egymást átkarolva.
Aztán Denise fölnézett Martin arcába, s kisimította szőke haját homlokából. A férfi lehunyta a szemét.
– Vegyük úgy, hogy vége a napnak – mondta Denise.
– Vegyük – felelte Philips, és kinyitotta a szemét. – Miért ne jönnél most hozzám? Még nem szabadultam meg a rögeszmémtől, jólesne egy kis beszélgetés.
– Beszélgetés? – kérdezte Denise.
– Vagy más.
– Sajnos, biztos vagyok benne, hogy visszahívnak a kórházba.
Philips lakása a Towersnek nevezett házban volt, amely az Egészségügyi Központ szomszédságában állt, és átjáró kötötte össze a kórházzal. Tervezője ugyan nem árult el valami nagy fantáziát, de a ház legalább új volt, biztonságos és rendkívül kényelmes. Ez is a folyóparton épült, és Martin lakása a folyóra nézett. Denise ezzel szemben egy zsúfolt mellékutca öreg épületében lakott. Harmadik emeleti lakásának ablakai egy világítóudvarra néztek, ahová sosem sütött be a nap.
Martin rámutatott, hogy az ő lakása ugyanolyan közel van a kórházhoz, mint a nővérszállásnak az a szobája, ahol Denise ügyeletben tartózkodni szokott, és legalább háromszor olyan közel, mint a lány saját lakása. – Ha hívnak, hát hívnak – mondta végül.
A lány habozott. Eddig még sohasem voltak együtt, ha éppen ügyeletes volt, és Denise attól félt, kapcsolatuk ilyetén kiterjesztése lassan mindkettőjüket döntésre kényszerítené.
– De előbb hadd nézzek be az ügyeletre, nincs-e valami újabb probléma.
Mialatt várakozott, Martin újabb felvételeket tett a vetítőbe. Már a harmadiknál tartott, amikor a szeme megakadt az elsőn. Ültében előrehajolt, hogy orra szinte súrolta a filmet. Újabb eset! Ugyanaz a foltocska, amely az agy legeslegmélyéről indulva fut előre. Philips megnézte a borítékot. Katherine Collins, kora huszonegy év. A borítékra ragasztott, gépelt röntgenleleten "rohamok" szerepeltek a klinika információjaként.
Behelyezte Katherine Collins felvételét a kis számítógépbe, és betáplálta az adatokat. Aztán fogta a maradék négy borítékot, és mindegyikből kivett egy-egy koponyafelvételt. Kezdte fölrakosgatni a vetítőbe, de még mielőtt elengedte volna az első film szélét, már tudta: megint talált egyet. A szeme már roppant érzékenyen reagált erre az apró kis elváltozásra. Ellen McCarthy, kora huszonkét év, klinikai információ: fejfájás, látási zavarok és a jobb oldali végtagok gyengesége. A többi film normális volt.
Ellen McCarthy borítékjából kivett két olyan felvételt, amelyeket csak alig eltérő szögből készítettek, majd fölkapcsolta a sztereóvetítő lámpáját Amikor belenézett, alig vett észre valami elváltozást. Amit látott, felületi rendellenességnek tűnt; inkább az agykéregben lehetett, nem pedig a fehérállomány mélyebben lévő idegrostjaiban. Ezt kissé meglepőnek találta: a szklerózis multiplex okozta elváltozások, rendszerint az agy fehérállományában jelentkeznek. Philips kitépte a számítógépből a kiírószalagot, és elolvasta a jelentést. A lap tetején egy KÖSZÖNÖM állt, ami arra vonatkozott, hogy Philips behelyezte a filmet. Ezt egy női név és egy kitalált telefonszám követte (megint működött Michaels humora).
Maga a jelentés igazolta Philips várakozását. Jellemezte a sűrűséget, és akárcsak Lynn Anne Lucas esetében, ismét rákérdezett a be nem programozott rendellenesség jellemzőire.
Csaknem egyidőben ért vissza Denise a vizsgálóból, és Randy tizenöt újabb borítékkal. Philips hálásan puszit nyomott Denise arcára, mondván: az ő ötletét követve talált két újabb esetet. Mindkettő fiatal nő. Átvette az új filmeket Randytől, s már azon volt, hogy ezeket is megnézi, amikor Denise a vállára tette a kezét.
– A vizsgálóban most nyugalom van. Kérdés, hogy egy óra múlva is az lesz-e.
Philips felsóhajtott. Úgy érezte magát, mint egy gyerek, akitől el akarják venni az új játékát, amikor eljön a lefekvés ideje. Vonakodva tette le a borítékokat, és megkérte Randyt, keresse ki a második lista szerinti filmeket, és tegye mindet az íróasztalára. Aztán, ha jut még rá ideje, elkezdheti az első lista filmjeinek a kikeresését is, azokat meg a munkaasztal mögé, a fal mellé halmozza föl. Aztán még az is eszébe jutott, hogy Randy hívja föl a kórházi nyilvántartót, és kérje meg őket, küldjék át az irodájába Katherine Collins és Ellen McCarthy kórházi kartonját.
Ezek után körülnézett a szobában, és azt mondta: – Csak azt nem tudom, nem felejtkeztem-e el valamiről.
– De igen – önmagadról – felelte Denise csüggedten. – Már tizennyolc órája itt vagy. Menjünk már, az isten áldjon meg!
A Towerst, mint az Egészségügyi Központ részét, egy jól megvilágított, élénk színűre mázolt alagsori folyosó kötötte össze a kórházzal. Ugyanezen az úton haladtak az alagút mennyezetében a hangszigetelő réteg mögé bújtatott villany- és fűtővezetékek. Denise és Martin kéz a kézben, előbb a régi, majd az új orvosi egyetem alatt sétáltak el. Később elhagyták a kettéágazó folyosót, mely részint a Brenner Gyermekgyógyászati Klinika, részint a Goldman Pszichiátriai Intézet felé vezetett. A Towers az alagút végében volt, az Egészségügyi Központ burjánzó nyúlványainak egyikeként. Egy lépcsősoron át jutottak be a lakóház földszinti előcsarnokába. A golyóálló üveg mögött ülő őr felismerte Philipset: megnyomott egy berregőt, és ők beléptek. Az elegáns lakótömbben főként orvosok és az Egészségügyi Központ más dolgozói laktak. Nagy részük elvált ember volt; gyerek alig fordult meg itt, kivéve a hétvégeket, azaz a papa láthatási idejét. Martin is az elváltak közé tartozott. Négy éve történt, hat, házasságban eltöltött unalmas év után. Mint a legtöbb kollégája, Martin is gyakorló orvosként nősült meg, mintegy válaszképpen a túlságosan is kötött egyetemi évekre. Shirley-nek hívták a feleségét, akit ő szeretett – legalábbis azt hitte, hogy szereti. Rettenetes megrázkódtatás volt, amikor az asszony elhagyta. Szerencsére nem volt gyerekük. A válásra Martin depresszióval reagált, amiért túlórázással próbálta kárpótolni magát. Aztán az idő múlásával rájött: az ő igazi hitvese már régóta az orvostudomány volt, a felesége csupán a szerető szerepét tölthette be. Shirley akkor hagyta el Martint, amikor azt kinevezték az idegröntgen helyettes vezetőjévé. Mielőtt kinevezték volna, mindig azzal mentegetőzött a felesége előtt a heti hetvenórás munkájáért, hogy erre az előléptetése érdekében feltétlenül szükség van. Amikor aztán megkapta a kinevezést, a heti ugyanennyi, munkát most már azzal indokolta, hogy ő a főnök. Ha ő nem is látott át a szitán, Shirley igen: nem akart többé magányos férjes asszony lenni, inkább elment.
– Kisütöttél valami újat Marino eltűnt agyáról? – kérdezte Denise; a kérdés visszaterelte Martint a jelenbe.
– Nem – felelte Philips. – De Mannerheim valamiképpen felelős ezért.
Egy óriási, ízléstelen csillár alatt várakoztak a liftre. Lábuk alatt a szőnyeg aranyos karikákkal átszőtt, égetett narancsszínben pompázott.
– Akarsz valamit tenni ebben az ügyben?
– Nem tudom, mit tehetnék. Persze, jó lenne tudni, miért távolították el Marino agyát.
Philips lakásában a folyóra néző kilátás volt a legszebb. Minden más rendkívül hétköznapi volt benne. Philips pillanatok alatt költözött át ide. Telefonon bérelte ki a lakást, és a berendezést is így rendelte meg. Nem is lett több egyszerű és szakszerű berendezésnél: egy heverő, két kisasztal, egy dohányzóasztal két székkel, egy ebédlősarok, valamint egy ágy a hozzá tartozó éjjeliszekrénnyel. Nem egy igazi otthon, de ő úgyis csak átmenetileg akart itt berendezkedni. (Az föl sem merült benne, hogy már négy éve él ugyanebben a lakásban.)
Martin nem szokott inni, de most lazítani akart, ezért jégkockát tett egy pohárba, s egy kevés whiskyt löttyintett rá. Az udvariasság kedvéért megkérdezte Denise-t: töltsön-e neki is, ő azonban szokás szerint nem kért. Ő legfeljebb bort ivott vagy nagy ritkán gint tonickal, ügyelet alatt pedig még azt sem. Inkább töltött magának egy jókora pohár hideg narancslevet.
Aztán a nappaliban hallgatta Martin fecsegését, remélve, hogy a férfi hamarosan kifárad. Most nem érdekelték sem a kutatási eredmények, sem holmi ellopott agyak. Arra gondolt, hogy Martin ma voltaképpen már szerelmet vallott neki. Izgalommal töltötte el, hogy a vallomás komoly is lehet, és talán eljött az ideje annak, hogy ő is tisztázhassa a saját érzelmeit.
– Az élet meglepő dolgokat produkál – mondta éppen Martin. – Egyetlen nap alatt is történhetnek csodák.
– Mire gondolsz? – kérdezte Denise, abban a reményben, hogy Martin kettejükről beszél.
– Tegnap még nem is álmodtam volna, hogy ilyen közel járunk a rőntgenkiértékelő-program megvalósításához. Viszont ha továbbra is így mennek a dolgok…
A lány csalódottan fölállt, fölhúzta ültéből a férfit, és elkezdte kigombolni az ingét, ezzel mintegy arra kérve, engedjen már ki egy kicsit, felejtse el a kórházat. Közben csúfondáros mosollyal nézett Martin bódult arcába, mintha azt mondaná: mindegy, mi fog történni, biztosan jó lesz. Philips beismerte, hogy teljesen kikészült: egy gyors zuhany bizonyára jót fog tenni. Denise nem éppen erre gondolt, de Martin unszolására bement vele a fürdőszobába. A zuhanyozófülke homályos üvegén át nézte a vízsugár alatt hajladozó és forgolódó meztelen testet, melynek lágy és meg-megtörő körvonalait különösen vonzónak találta. Narancslevet szürcsölve hallgatta Martint, aki még a zuhany alatt is tovább magyarázott. Denise egyetlen szavát sem értette, de nem is bánta. Most jobban esett neki, hogy nézheti. Érzelmei úgy elárasztották, hogy melege lett tőle. Martin végre elzárta a csapot, fogta a törülközőt, és kilépett a fülkéből. Denise bosszúságára még mindig számítógépekről és orvosokról beszélt. Ingerülten kikapta kezéből a törülközőt; és szárítgatni kezdte vele Martin hátát. Amikor ezzel készen volt, maga felé fordította a férfit.
– Tedd meg nekem azt a szívességet, hogy most befogod a szádat – mondta színlelt haraggal. Aztán kézen fogta, és kivonszolta a fürdőszobából. A lány hirtelen kitörésétől meglepett Philips engedelmesen tűrte, hogy bevezessék a sötét hálószobába. Ott, a néma folyópart és a kecses híd hátterében, Denise átkarolta a nyakát, és szenvedélyesen megcsókolta.
Martin nyomban viszonozta a csókot, de mielőtt még levetkőztethette volna Denise-t, felharsant a nő csipogójának sürgető hangja. Egy percig még ott álltak, egymást átölelve, halogatva az elkerülhetetlent, élvezve egymás közelségét; Ki sem kellett mondaniuk: mindketten tudták, hogy kapcsolatukban új fejezet kezdődött.

*

Hajnali 2 óra 40 perckor egy mentőautó hajtott az Egészségügyi Központ elé. A parkolóban már két ugyanolyan mentőkocsi várakozott, s az újonnan érkezett befarolt a kettő közé. Csak akkor állt meg, amikor az ütközője a gumikorlátnak nyomódott. A motor lefulladva állt le, mielőtt még a vezető és utasa kiszállt volna. A kitartó áprilisi esőben nyakukat behúzva siettek a kocsi hátuljához, s felugrottak rá. A soványabbik férfi felrántotta a mentőautó hátsó ajtaját, az izmosabbik pedig benyúlt, és kihúzott egy üres hordágyat. Ez a mentőkocsi nem hozott magával beteget. Azért jött, hogy elvigyen egyet. Ilyesmire gyakran volt példa. A két férfi fölemelte a hordágyat, s az, mint valami modern vasalódeszka, leengedte a lábait. A hordágy meglehetősen keskeny, de használható gurulóággyá változott. Az, automatikusan nyíló ajtón át betolták az ágyat az ügyeletre, s aztán nem nézve se jobbra, se balra, befordultak a folyosón, s beszálltak a liftbe, amely fölvitte őket a tizennegyedik emeletre, az idegosztály nyugati részlegébe. Ezen az emeleten két ápolónő és öt gyakorló orvos tartott ügyeletet, de a nővérek közül egy, a segédorvosok közül három éppen pihenőre tért; így aztán egyedül Claudine Arnette nővér tartotta a frontot. A soványabbik férfi neki adta át az átszállításra szóló dokumentumokat. A beteget a New York-i Városi Kórház egyik különszobájában fogják elhelyezni, ahol a saját orvosa veszi át a kezelését. Arnette kisasszony átnézte a papírokat, s csendben elkáromkodta magát, mert épp az imént zárta le a beteglistát: aztán végül aláírta. Megkérte Mária Gonzales nővért, hogy kísérje le az embereket az 1420-as szobába. Aztán folytatta az altatószerek leltározását, azzal a gondolattal, hogy ha elkészül vele, ő is pihenni tér. Még a gyenge világításnál is feltűnt neki, milyen meglepő zöld szeme van a sofőrnek.
Maria Gonzales kinyitotta az 1420-as szoba ajtaját, aztán megpróbálta fölébreszteni Lynn Anne-t. Nehéz dolga volt. Elmagyarázta a mentősöknek, hogy telefonon utasították: egy várható roham elkerülése végett adjanak a betegnek dupla adag altatót, s hozzá még phenobarbitalt is. Az emberek erre azt mondták, nem baj, ha nem ébred föl: letették a hordágyat, és elrendezték rajta a takarókat. Majd könnyed, gyakorlott mozdulattal átemelték rá a beteget, és gondosan betakarták. Lynn Anne Lucas valóban nem ébredt föl.
Az emberek elköszöntek Mariától, aki már hozzá is fogott Lynn Anne ágyának áthúzásához. Aztán az ágy kigördült a folyosóra, Arnette kisasszony föl sem nézett, amikor az emberek elhaladtak mellette, és újra beszálltak a liftbe. A mentőautó egy óra múlva kanyarodott ki az Egészségügyi Központ parkolójából. Sem a szirénára, sem a villogó, forgó lámpára nem volt szükség. A kocsi belseje üres volt.

8.

Martin pár pillanattal az ébresztőóra megszólalása előtt benyomta a gombot, aztán csak feküdt, és bámulta a mennyezetet Szervezete már annyira hozzászokott az öt óra huszonöt perces ébredéshez, hogy bármilyen későn feküdt is le, ritkán kellett megvárnia a csörgést Pillanatok alatt magához tért, fölkelt, majd melegítőt és tornacipőt húzott magára.
A levegő nyirkos volt az éjszakai esőzéstől, a folyó fölött nyúlós köd terjengett, s a híd pillérei is mintha párás felhőkön lebegtek volna. A köd elnyelte a kora reggeli forgalom zaját is, s ő szinte zavartalan csendben elmélkedhetett. Gondolatai elsősorban Denise körül forogtak.
Évek óta most először érezte a romantikus szerelem izgalmát. Hetek múltak el, s ő nem tudta, mi az oka álmatlanságának, hirtelen hangulatváltásainak, ám amikor ráeszmélt arra, hogy pontosan tudja, melyik nap milyen ruhát viselt Denise, félig cinikusan, félig örömmel, de mindenképpen szembe kellett néznie az igazsággal. Cinikusan, mert jó néhány kollégáján láthatta, hogyan csinálnak bolondot magukból, amikor túl a negyvenen fiatal nőkbe szeretnek bele. Az örömöt maga a kapcsolat jelentette. Denise Sanger nem csak egy ifjú test volt, amelynek segítségével letagadhatta az idő múlását. A lány nemcsak pajkosan ötletes volt, hanem metszően intelligens is. Hogy ugyanakkor ennyire csinos, az már csak amolyan ráadás volt, mint a csokoládétorta tetején a cukormáz. Philipsnek be kellett ismernie, hogy nemcsak teljesen belebolondult, de lassanként tőle függött az is, hogy sikerül-e megmenekülnie a nagyon is kiszámítható jövő hosszú távú unalmától.
Amikor elért a két és feles mérföldkőhöz, visszafordult. Újabb és újabb kocogok tűntek föl körülötte; néhányat látásból ismert is, de azért úgy tett, mintha nem látná őket, mint ahogy ők is így viselkedtek. Most már kicsit ritkábban szedte a levegőt, de tartotta az iramot egészen hazáig. Philips tisztában volt vele, hogy amennyire szereti orvosi hivatását, annyira ürügyként is használja, hogy minden mást elhanyagolhasson. Ezt akkor értette meg igazán, amikor a felesége elhagyta. Az már más kérdés volt, hogy az ellen mit kellene tennie. A kutatást voltaképp menekülési lehetőségnek tekintette. Miközben továbbra is eleget tett fárasztó napi kötelezettségeinek, a kutatómunkától remélte, hogy előbb-utóbb némi szabadságot nyújt neki. Nem akart egészen felhagyni a klinikai gyakorlattal, csak szeretett volna lazítani egy kicsit a béklyókon. És most, Denise felbukkanásával, ismét újabb kötelezettséget vállal magára. Hiszen megesküdött, hogy még egyszer nem követi el ugyanazt a hibát. Ha úgy alakulnak a dolgok, Denise a feleségem lesz, a szó legigazibb értelmében. Ehhez azonban az kell, hogy kutatása sikerrel végződjék. Lezuhanyozott, megborotválkozott, és negyed nyolckor már az irodája ajtajában állt. Amikor belépett, szinte földbe gyökerezett a lába.
A szoba egyetlen éjszaka alatt olyanná vált, mintha itt rendezték volna be a régi röntgenfelvételek raktárát. Randy Jacobs a szokásos munkatempójában a kért felvételek többségét már oda is cipelte. Az eredeti lista szerinti borítékok ingatag oszlopokban álltak a munkaasztal mögött. A második, szűkebb lista borítékjai a képtovábbító mellé voltak föltornyozva. A vetítő tetején pedig az utóbbiakból kivett, oldalhelyzetben készített koponyafelvételek hevertek.
Philipset újra elöntötte a lelkesedés, és leült a képtovábbító elé. Nyomban hozzáfogott, hogy a filmeken megkeresse azokat az elváltozásokat, amelyeket Marino, Lucas, Collins és McCarthy felvételein látott. Már majdnem a felével végzett, amikor Denise megérkezett.
Kimerültnek látszott. Máskor fénylő haja most összetapadt, az arca sápadt volt, szeme alatt sötét karikák mélyültek.
Egy futó ölelés után a lány leült. Fáradtságát látva Martin azt javasolta, aludjon néhány órát. Majd találkoznak az angiográfiás szobában, ha már kipihente magát. Most majd ő vezeti le a vizsgálatot.
– Vigyázat – mondta Denise –, csak semmi engedmény a főnök kedvesének. Most én vagyok a soros az angiográfián, és ott is leszek, akár aludtam, akár nem.
Martin rájött, hogy hibát követett el: Denise-ben is van annyi hivatásérzet, mint őbenne. Elmosolyodott hát, megpaskolta a lány kezét, s azt mondta, örül, hogy Denise így gondolkodik.
– Azért elszaladok és lezuhanyozom – mondta enyhültebb hangon Denise. – Fél órán belül itt vagyok. Philips utánanézett, aztán visszafordult a vetítőhöz. Közben a tekintete végigfutott az íróasztalán, s észrevett valami újat a nagy összevisszaságban. Közelebb lépve két kórházi fejlapot, és Randy üzenetét pillantotta meg. Az üzenetben csak az állt, hogy a további felvételeket este kapja meg. A fejlapokon Katherine Collins és Ellen McCarthy neve állt. Philips visszament a vetítőhöz, leült, és kinyitotta Collins iratcsomóját. Néhány perc alatt átfutotta a lényeges információkat: Katherine Collins, huszonegy éves fehér nő, vegyes neurológiai tünetekkel, melyekkel az ideggyógyászaton behatóan foglalkoztak anélkül, hogy egyértelmű diagnózist megállapítottak volna. A különféle diagnózisok között nagy valószínűséggel szerepelt a szklerózis multiplex.
Philips gondosan átolvasta az egész fejlapot. Amikor a végére ért, feltűnt neki, hogy Collins látogatásai és laboratóriumi leletei körülbelül egy hónappal ezelőtt hirtelen megszakadtak. Egészen az adott időpontig rendszeresen, sőt egyre gyakrabban látogatta a klinikát, és az utóbbi bejegyzések arra utaltak, hogy a kontrollnak még nincs vége. Ezzel szemben többé nem mutatkozott. Philips ezután fogta a másik, az előbbinél jóval szerényebb méretű kartont, és mindent elolvasott belőle Ellen McCarthyról. A huszonkét éves nő neurológiai jellemzése két rohamról számolt be. A kezelés kellős közepén szakadtak meg a látogatásai. Ez két hónapja történt Philips még egy olyan bejegyzést is talált, mely szerint a beteget a következő héten EEG-vizsgálatra rendelik be. Erre már nem került sor. A kezelés abbamaradt, és egyéb diagnózis nem szerepelt a kartonon.
Megérkezett Helen a szokásos elintézendők paksamétájával, de mielőtt bármit is mondott volna, egy csésze forró kávét meg egy fánkot tett Philips elé. Csak ezután tért rá a hivatalos ügyekre. Ferguson ismét telefonált, hogy a szóban forgó készleteket délre ki kell rámolni, ellenkező esetben mindent kihordanak az utcára. Helen elhallgatott, és várta a választ.
Martinnak fogalma sem volt arról, hogy mit csináljon a sok holmival. A részleget már így is feleakkora helyen zsúfolták össze, mint amekkorára valójában szükség lett volna. Csak hogy legalább egy időre megszabaduljon ettől a gondtól, megkérte Helent, hordjon be mindent az irodájába, és tegye le a földre a falhoz. A hét végéig majd csak kitalál valamit.
Helen megnyugodva tért rá az egybekelni szándékozó technikusok ügyére. Philips erre azt mondta, Robbins majd elintézi. Helen türelmesen elmagyarázta, hogy az egészet Robbins mondta el neki azzal, hogy Philips intézze el.
– A fenébe! – mondta erre Martin. Ezek szerint nincs megoldás. Arra már nincs idő, hogy a távozásukig új technikusokat képezzenek ki. Ha pedig kirúgja őket, gond nélkül találnak maguknak másik állást, Philips pedig kereshet magának újakat. – Tudja meg, pontosan mennyi időre akarnak elutazni – mondta, és megpróbált úrrá lenni az elkeseredésén. Ő maga már két éve nem volt szabadságon. Helen lapozott egyet a jegyzettömbjén, majd közölte, hogy a gépírónők közül Cornelia Rogers ma ismét beteget jelentett, s ebben a hónapban ez a kilencedik ilyen napja. Öt hónapja, amióta a neuroradiológián dolgozik, legkevesebb hét napot hiányzik minden egyes hónapban. Helen megkérdezte, mit szándékozik Philips tenni ebben az ügyben.
Philips legszívesebben agyonverette, felnégyeltette, majd a folyóba dobatta volna a lányt. – Maga szerint mit csináljunk vele? – kérdezte, uralkodva magán.
– Azt hiszem, fegyelmit kéne neki adni.
– Helyes. Intézze el.
Mielőtt az ajtó felé indult volna, Helen még figyelmeztette, hogy déli egy órakor Philips tart előadást a CAT-szobában az orvostanhallgatóknak. Már indulni akart, amikor Philips megállította: – Kérem, tegyen meg nekem egy szívességet. Van itt egy Lynn Anne Lucas nevű fekvőbeteg. Nézzen utána, hogy beosztották-e reggeli CAT-vizsgálatra és politomográfiára. Ha akadékoskodnának, mondja meg, hogy az én külön kérésem. És szóljon a technikusoknak, hogy hívjanak föl, mielőtt hozzákezdenének. Helen lejegyezte az utasítást, majd kiment. Martin visszatért a két kartonhoz. Biztató volt, hogy mindkét fiatal nőt neurológiai tünetekkel kezelték, de különösen az, hogy a szklerózis multiplexet mint lehetséges diagnózist megemlítették Katherine Collins kartonján. Ami pedig Ellen McCarthyt illeti, Philips utánanézett, hogy a szklerózis multiplex klinikai képében milyen gyakorisággal szerepelnek a rohamok. Nem egészen tíz százalékban, de azért előfordulnak. De vajon miért maradt el mindkét lány ilyen hirtelen a kezelésről? Martint elfogta az aggodalom, hogy amennyiben másutt, ne adj isten, más városban folytatják a kezeltetésüket, hogyan fogja behívni őket az újabb röntgenezésre. Helen éppen ebben a pillanatban csöngetett be, mondván, hogy már várják az angiográfiás szobában. Philips fölvette a Superman feliratú bőrkötényt, felkapta Collins és McCarthy fejlapját, és kiment az irodából. Helen íróasztalánál még megállt, s megkérte a nőt, próbálja megkeresni ezt a két beteget, s kérje meg őket, jöjjenek be hozzá. Szeretné, ha a diagnózis felállítása érdekében újabb röntgenfelvételekre vállalkoznának. Fölhívta Helen figyelmét, ne ijesszen rájuk semmiképp, de értesse meg velük, milyen fontos volna ez a számukra.
Odalent Denise már várt rá. Lezuhanyozott, hajat mosott és átöltözött; harminc perc alatt valóban csodálatos átalakuláson ment keresztül. Fáradtságnak nyoma sem látszott rajta, világosbarna szeme élénken csillogott a sebészmaszk fölött. Philips szerette volna megsimogatni, de csak a szeme időzött el rajta egy másodperccel hosszasabban.
A lány számtalan érröntgenfelvételt készített már, így aztán csak segédkeznie kellett mellette. Gyakorlott kézzel kezelte a katétert; nem beszélgettek. Philips csak figyelt, készen arra, hogy beleszóljon, ha szükség lenne rá, de nem volt. A tegnap CAT-vizsgálaton átesett Harold Schiller volt a beteg. Philips sejtése beigazolódott: Mannerheim rendelte el az érröntgent, nyilván egy műtét előkészítéseképpen, noha az eset kétségtelenül operálhatatlan volt.
Egy óra múlva már csaknem készen voltak.
– Én mondom neked – súgta Martin –, lassan jobb leszel, mint én, pedig csak néhány hete csinálod. – Denise elpirult: Martin tudta, hogy örömében. A befejezést már teljesen ráhagyta, mondván, majd a következő betegnél szóljon át érte. Szeretett volna végezni a koponyafelvételekkel, hogy aztán elkezdhesse átfuttatni Michaels számítógépén a régi filmeket. Úgy számított, ha naponta százat meg tud csinálni, másfél hónap alatt végezhet a fő listával. Az is megfordult a fejében, hogy időközben beszámolhat Michaelsnek a felmerülő egyenletességekről, s mire befejezi az egészet, Michaels is kiküszöbölheti a program gyengéit. Ebben az esetben már júliusban jócskán meglephetnék kollégáikat szerte a világon.
Amint az irodájával szemközti sarkon befordult, Helen máris rossz hírekkel fogadta. Egyetlen kérésével sem volt szerencséje. Lynn Anne Lucasszal Bem készíthet sem CAT-vizsgálatot, sem röntgenfelvételt, mert az éjszaka átvitték a Városi Kórházba. Ami pedig Katherine Collinst és Ellen McCarthyt illeti, mindkettőjüket az egyetemen kereste, mert a kartonon egyetemi hallgatóként szerepeltek. Collinst nem lehetett előkeríteni, mert állítólag egy hónapja megszökött, és azóta eltűnt személyként kezelik. Ellen McCarthy ezzel szemben halott. Két hónappal ezelőtt autóbaleset áldozata lett a West Side Highway-n.
– Jézus Krisztus! – kiáltotta Philips. – Ugye, csak tréfál?
– Sajnálom – felelte Helen. – Ez minden, amit tehettem.
Philips elképedve rázta meg a fejét. Annyira biztos volt benne, hogy a három eset közül legalább egyet megvizsgálhat. Belépett a szobájába, és báván meredt a szemközti falra. Határozott ember lévén, egyáltalán nem volt hozzászokva efféle kudarcokhoz. Öklével akkorát csapott a tenyerébe, hogy a szoba szinte visszhangzott tőle. Aztán csak járkált fel-alá, s megpróbált gondolkozni. Collins eltűnt. Ha a rendőrség sem találja, hogyan kutathatná fel ő? McCarthy? Ha elütötték, nyilván beszállították valamelyik kórházba. De melyikbe? És Lucas… őt legalább a Városi Kórházba vitték, ahol Martinnak volt egy barátja. Ha a Bellevue-be vitték volna, akár fel is adhatná.
Philips megkérte Helent, nézzen utána, miért vitték át Lynn Anne-t, aztán hívja fel a központban dr. Donald Travist. Aztán tudakolja meg a rendőrségen, hová került Ellen McCarthy a balesete után. Még mindig zaklatott volt ugyan, de kényszerítette magát, hogy az előtte lévő koponyafelvételekre koncentráljon. Ami a szöveteket illette, valamennyi normális volt. Amikor kiment Helen íróasztalához, a nő végre mondott valami jó hírt is. Dr. Travis most éppen nem ér rá, de megígérte, hogy visszaszól. Lucas ügyében nem sokra jutott, mert az akkor szolgálatban lévő nővér reggel hatkor hazament, és nem lehet utolérni. Helen megtudta viszont, hogy Ellen McCarthyt a baleset után ide, a Központba hozták.
Mielőtt Philips megkérhette volna Helent, hogy nézzen ennek utána alaposabban, megjelent a karbantartás egyik embere egy hatalmas targoncával, mely teli volt dobozokkal, papírokkal és egyéb uralommal. Egyetlen szó nélkül betolta a targoncát Philips irodájába, és hozzáfogott a lerakodáshoz.
– Hát ez meg mi? – kérdezte Philips.
– A raktárkészletek. Azt mondta, tegyék le itt – magyarázta Helen.
– A keservit – morogta Philips, elnézve, amint az ember végigrakja a fal mellett a kacatokat; Az a kényelmetlen érzése támadt, hogy az események lassan kicsúsznak a kezéből.
A zűrzavar kellős közepén ülve feltárcsázta a betegfelvételt. Hangulatát csak tovább rontotta, hogy a vonal másik oldalán nem hallatszott más, mint a szakadatlan csöngés.
– Van egy perced? – szólt be William Michaels. A nyitott ajtóból kukucskált be, jókedvű vigyora éles ellentétben állt Martin savanyú képével. Aztán pillantása körbefutott a szobán, és leesett az álla.
– Ne kérdezz semmit – vágott elébe Philips valami csípős megjegyzésnek.
– Uramisten – mondta Michaels. – Attól, hogy az ember dolgozik, még nem kell szemétdombot csinálnia maga körül.
Ekkor végre fölvette valaki a telefont a betegfelvételen, de rögtön át is adta Martint valaki másnak. De az a valaki csak a felvételekkel foglalkozott, az elbocsátások és áthelyezések nem rá tartoztak. Philipset tehát újra átkapcsolták. Akkor megtudta, hogy az, akivel voltaképp beszélnie kell, éppen elment kávézni. A sok huzavonától ingerülten tette le a kagylót, s felsóhajtott: – Miért nem mentem inkább vízvezeték-szerelőnek?
Michaels csak nevetett, aztán megkérdezte, hogy halad Philips a közös munkával. Barátja közölte, hogy a felvételek nagy részét már kiválogatták, s hogy szerinte másfél hónapon belül végez valamennyivel.
– Remek – mondta Michaels. – Minél előbb, annál jobb, mert az új memóriaraktározó és asszociációs rendszer, amelyén most dolgozunk, ígéretesebb, mint képzeltük volna. Mire elkészülsz, már a kezünkben lesz az új központi processzor, amelynek segítségével kiküszöbölhetjük a program hiányosságait. El sem tudod képzelni, milyen remekül fog működni.
– Éppen ellenkezőleg – felelte Philips, és felállt. – Nagyon is el tudom képzelni. Hadd mutassam meg neked, mit talált a program.
Bekapcsolta a vetítőt, és fölrakta Marino, Lucas, Collins és McCarthy röntgenfelvételeit. Előbb a mutatóujjával, aztán a lyukas papírral próbálta megmutatni a valamennyin föllelhető rendellenes sűrűségmintákat.
– Egyformának látszanak – ismerte be Michaels.
– Hát éppen erről van szó – mondta Philips. – Ilyen jól működik a rendszer. – Elég volt annyi, hogy Michaelsnek beszélhet ezekről a dolgokról, máris újra föllelkesült.
Ekkor megszólalt a telefon, és Philips fölvette. Dr. Donald Travis hívta vissza a Városi Kórházból. Martin elmondta, mi a problémája Lynn Anne Lucasszal kapcsolatban, de a radiológiai rendellenességről szándékosan nem tett említést. Aztán megkérdezte Travist, el tudná-e intézni, hogy a betegről CAT-képet és néhány speciális röntgenfelvételt készítsenek. Travis igennel válaszolt, majd letette a kagylót. Rögtön ezután Helen szólt be, hogy Denise fölkészült a következő angiográfiára.
– Nekem már úgyis mennem kell – mondta Michaels. – Sok szerencsét a filmekhez. Ne felejtsd el, most már minden rajtad múlik. Mihelyt elkészülsz, haladéktalanul szükségünk van az információra. Philips leemelte a fogasról a bőrkötényét, és Michaelsszel együtt elhagyta az irodáját.

9.

Valami baj lehetett az egyik óriási világítótesttel éppen Kristin Lindquist feje fölött, mert szakadatlanul vibrált, s ezt még egy állandó, zümmögő hang is kísérte. Kristin megpróbált nem figyelni rá, de ez nem nagyon sikerült. Enyhe fejfájással ébredt reggel, a közérzeté azóta sem javult, s ez a reszkető fény csak rontott az állapotán.
Fölpillantott a terem közepén dobogón álló, meztelen férfimodellre, aztán vissza a rajzára. Unalmasnak, kétdimenziósnak, lélektelennek találta. Általában szerette azokat az órákat, amikor modell után kellett rajzolniuk, de ma reggel rosszkedvű Volt, és ez látszott a munkáján is.
Csak ne hunyorogna már annyira ez a neon! Ebbe bele kell bolondulni. Bal kezével elárnyékolta a szemét, így már jobb volt. Fogott egy új széndarabot, s kezdte meghúzni az alapot, amelyen a figura áll. Először egy függőleges vonalat rajzolt végig a papír hosszában. Amikor elvette a kezét, meglepődött, hogy nem látja a vonalat. Szemügyre vette a szénrudacska végét, és látta, hogy az ellaposodott ott, ahol a papírral érintkezett. Arra gondolva, hogy a szénceruza a hibás, ki akarta próbálni a papír sarkán, s kissé félrefordította a fejét. Ebben a pillanatban az imént rajzolt függőleges vonal megjelent a látómezeje szélén. Amikor visszafordult, a vonal ismét eltűnt. Ha enyhén elfordította a fejét, megjelent a vonal. Kristin többször is ellenőrizte a dolgot, hogy megbizonyosodjék benne: nem hallucinál. Ha a feje egy vonalba került a függőleges vonallal, a szeme nem érzékelte azt. De ha bármelyik irányba elfordította kissé, a vonal megjelent. Érthetetlen!
Kristin hallott már a migrénről, s bár neki olyan még sosem volt, rájött, hogy ez lehet az. Letette a szénrudat, berakta a szekrénybe a holmijait, aztán közölte az oktatóval, hogy nem érzi jól magát, és elindult haza.
Az egyetemi sétányon haladva ugyanazt a szédülést érezte, mint idejövet: Mintha a világ egy pillanatra meglódult volna, s ettől kis híján elvétette a lépést. Ehhez járult még egy kellemetlen, de bizonytalanul ismerős szag, valamint enyhe fülzúgás. Kristin az egyetemtől egy saroknyira lakott, egy lift nélküli ház harmadik emeletén. Egy Carol Danforth nevű lánnyal laktak itt együtt. Ahogy fölfelé haladt a lépcsőn, a lábát mind súlyosabbnak érezte, s eszébe jutott, hogy talán elkapta az influenzát.
A lakás üres volt, Carol nyilván órára ment. Nem bánta különösebben, mert úgy érezte, most leginkább zavartalan pihenésre van szüksége, bár Carol együttérzése jólesett volna neki. Bevett két aszpirint, levetkőzött, bebújt az ágyba, és borogatást tett a homlokára. Szinte azonnal jobban lett. Olyan hirtelen következett be a gyógyulás, hogy attól tartott: ha csak megmozdul, a tünetek nyomban visszatérnek.
Amikor az ágya mellett megszólalt a telefon, örült, hogy végre beszélhet valakivel. De nem valamelyik barátja volt az. A nőgyógyászati klinikáról szóltak ide, hogy a Pap-lelete rendellenesnek bizonyult.
Kristin csak hallgatta, s megpróbált nyugalmat erőltetni magára. Közölték vele, hogy aggodalomra nincs ok, mert az ilyesmi nem megy ritkaságszámba, különösen akkor nem, ha –, mint az ő esetében is – méhnyaki hámleválással párosul, de a biztonság kedvéért a klinika arra kéri, menjen be délután, hogy megismételjék a vizsgálatot.
Kristin a migrénjére hivatkozva megpróbált tiltakozni. A kórház azonban ragaszkodott a megjelenéséhez, mondván: minél előbb, annál jobb. Délután valaki lemondta a vizsgálatot, így Kristinnek egy percet sem kell várakoznia. Csak jön; és mehet is. Vonakodva bár, de beadta a derekát. Talán tényleg van valami baja, és akkor őt is terheli felelősség. Mégis rettegett attól, hogy egyedül induljon útnak. Megpróbálta fölhívni a barátját, Thomast, de nem érte utol. Kristin tudta, hogy alaptalan a félelme, mégsem szabadulhatott attól az érzéstől, hogy valami ördögi dolog vár rá az Egészségügyi Központban.

*

Martin mély lélegzetet vett, mielőtt belépett volna a kórbonctanra. Már medikus korában is ez a tárgy volt a réme. Az első boncolás nagy megpróbáltatás volt számára; lelkileg nem készült föl rá. Azt hitte, ez is csak olyasmi lesz, mint első évben az anatómia, ahol a tetem csak annyira hasonlít az emberi lényre, mint egy fából készült szobor. A szag kellemetlen volt ugyan, de legalább kémiai eredetű. Nem beszélve arról, hegy az anatómiai laboratóriumban egymást követték a bolondos tréfák, s a feszültség pillanatok alatt feloldódott. A kórbonctan egészen más volt. Egy leukémiában meghalt tízéves fiút boncoltak. A fiú teste sápadt volt, de lágy és egészen életszerű. Amikor a testet minden teketória nélkül felnyitották, majd kibelezték, mint egy halat, Martin térdei rogyadozni kezdtek, s érezte, hogy az ebédje visszakívánkozik. A hányást ugyan sikerült elkerülnie azzal, hogy elfordította a fejét, de a gyomorsav pokolian égette a nyelőcsövét. A professzor csak mondta a magáét, de Martin Philips nem hallott semmit. Ott maradt ugyan, de nagyon szenvedett, úgy szánta ezt az élettelen fiút.
Philips benyitott a kórbonctanra. Orvostanhallgató kora óta itt alaposan megváltozott a világ. A részleget átvitték az új iskolaépületbe, s ellátták mindenféle ultramodern felszereléssel. Az új boncterem nyitott volt és világos, szemben a régi, homályos kis helyiségekkel, amelyek fölött a magasba veszett a mennyezet, és a márványpadlón természetellenesen visszhangoztak a léptek. Itt minden fehér csempéből és rozsdamentes acélból készült. A tágas teret vállmagasságban osztották kisebb részekre. A falakat impresszionista festmények, többségükben Monet-képek színes lenyomatai díszítették.
Az asszisztens abba a boncterembe irányította Martint, ahol dr. Jeffrey Reynolds segédkezett a gyakorló orvosoknak. Abban reménykedett, hogy Reynolds majd az irodájában fogadja, de az asszisztens erősködött, hogy menjen csak be nyugodtan, dr. Reynoldsnak nincs kifogása a látogatók ellen. Philips azonban nem Reynolds, hanem inkább önmaga miatt nyugtalankodott. Végül mégiscsak megindult arra, amerre az asszisztens mutatott. Ezt azért megspórolhatta volna magának. Az orra előtt egy rozsdamentes acélból készült asztalon egy holttest feküdt. A boncolást nemrég kezdhették el azzal az ipszilon alakú metszéssel, amely átvágja a mellkast, és egészen a szeméremcsontig vezet. A bőrt az alatta lévő szövetekkel együtt visszahajtották, s láthatóvá váltak a bordák és a belső szervek. Amikor Philips belépett, az egyik gyakorló orvos épp a bordákat vágta át nagy zajjal.
Reynolds látta, hogy látogatója érkezett; odament hozzá. Úgy tartotta kezében a széles pengéjű boncolókést, mint hentes a bárdot Martin körülnézett, már csak azért is, hogy szemét levehesse az előtte zajló műveletről. A terem egészen olyan volt, mint egy műtő: modern, s mindenütt csempézett, hogy könnyebb legyen takarítani, öt rozsdamentes acél boncasztal állt benne. A túlsó falon négyszögletes hűtőkamraajtók sorakoztak.
– Üdv, Martin – mondta Reynolds, miközben megtörölgette a kezét kötényében. – Sajnálom azt a Marino-ügyet. Szerettem volna segíteni neked.
– Kösz, hogy megpróbáltad. Miután a boncolást nem rendelték el, el akartam készíteni a tetemmel egy CAT-felvételt. Kissé meglepődtem. Tudod, mit találtam?
Reynolds megrázta a fejét.
– Nem volt agya – folytatta Philips. – Valaki kivette az agyat, aztán olyan ügyesen visszavarrta a fejbőrt, hogy semmit sem lehetett észrevenni.
– Nem igaz!
– De bizony az – mondta Philips.
– Úristen! Tudod te, micsoda botrány lehet ebből, ha a sajtó kiszimatolja?! A családról nem is beszélve! Ők határozottan megtiltották a boncolást!
– Éppen ezért akartam beszélni veled – mondta Philips.
– Várj csak! – szólalt meg Reynolds némi szünet után. – Csak nem gondolod, hogy a kórbonctan a bűnös?
– Nem tudom, mit gondoljak – mondta Philips. Reynolds elvörösödött, a homlokán kidagadtak az erek. – Nahát, erről kezeskedem! A testet nem is hozták ide. Egyenesen a halottaskamrába vitték.
– És mi van az agysebészettel? – kérdezte Philips.
– Hát, a Mannerheim-fiúk eléggé őrültek, de nem hiszem, hogy ennyire azok.
Martin vállat vont, aztán elmondta Reynoldsnak, hogy valójában egy Ellen McCarthy nevű páciensről akar érdeklődni, akit holtan hoztak be körülbelül két hónappal ezelőtt. Philips azt akarja megtudni, vajon felboncolták-e.
Reynolds lerántotta a kesztyűjét, s gyors léptekkel haladt át a termeken, egyenesen a részleg irodájába. A kórbonctan terminálján betáplálta Ellen McCarthy nevét és egységszámát a központi számítógépbe. A képernyőn nyomban megjelent a név, majd a boncolás száma és időpontja, csakúgy, mint a halál oka: fejsérülés okozta erős vérzés a nagyagyban és az agytörzs kitüremkedése. Reynolds a boncolási eredmény másolatát átnyújtotta Philipsnek.
– Ti csináltátok az agyat? – kérdezte Philips.
– Hát persze! – felelte Reynolds. Elkapta Philips kezéből a feljegyzést. – El tudod képzelni, hogy éppen egy fejsérülésnél ne csinálnánk meg az agyat? – Tekintete végigfutott a papíron.
Philips figyelmesen nézte. Reynolds legalább húsz kilót szedett föl, amióta medikus korukban egymás mellett dolgoztak a laboratóriumban. A tarkóján hájgyűrűk fedték el a gallérja peremét. Az arca kigömbölyödött, s a bőr alatt látszott a kicsiny, piros hajszálerek finom hálója.
– Lehet, hogy rohama is volt az autóbaleset előtt – mondta Reynolds, még egyre a könyvet tanulmányozva.
– Hogy lehet ezt megállapítani?
– A nyelve össze volt harapdálva. Nem biztos, de feltételezhető…
Philips meglepődött. Tudta, hogy az ilyen apró részleteket rendszerint csak a törvényszéki boncnokok szokták észrevenni.
– Tessék, itt van az agy metszete – mondta Reynolds. – Erős agyvérzés. De azért van itt valami érdekes dolog. A halántéklebeny kéregmetszete behatárolt idegsejtelhalást mutatott. Egészen kicsi gliareakció. Előzetes diagnózis nem volt.
– És mi van a nyakszirttájon? – kérdezte Philips. – Találtam ott valami enyhe rendellenességet a röntgenen.
– Egyetlen metszetet készítettünk – mondta Reynolds –, és az normális volt.
– Csak egyet? Bárcsak több lenne.
– Lehet, hogy szerencséd lesz. Itt az áll, hogy az agyat preparálták. Várj csak! Reynolds odalépett a kartonkatalógushoz, és kihúzta az M betűs fiókot. Philipsben kezdett feltámadni a remény.
– Nos, preparálták, és meg is van, de nem nálunk. A metszetet az idegsebészet kérte, és az agy nyilván fölkerült az ő laboratóriumukba.
Philips ezután beugrott Denise-hez, és végignézte, amint a lány hibátlanul elkészít egy angiogramot, majd továbbindult a sebészetre. A várakozó betegeket kerülgetve végre eljutott az asztalig.
– Mannerheimet keresem – mondta a szőke nővérnek. – Nem tudják véletlenül, mikor jön ki a sebészetről?
– De, egészen pontosan tudjuk.
– És mikor lesz az?
– Húsz perccel ezelőtt. – A másik két nővér felnevetett. Nyilván lecsillapodtak már a kedélyek a műtőben, ha ilyen jó a hangulatuk.
– A gyakorlók most zárják be a boltot. Mannerheim a társalgóban van.
Philips hódolói gyűrűjében találta Mannerheimet. Két oldalán a két japán orvos állt: mosolyogtak, s időnként udvariasan hajlongtak. Öt másik sebész volt még ott, mindannyian kávéztak. Mannerheim ugyanabban a kezében tartotta a cigarettáját, mint a kávéscsészéjét. Egy éve állítólag leszokott a dohányzásról, ami annyit jelentett, hogy ő maga egyáltalán nem vásárolt cigarettát, de mindenkitől kért egyet.
– Na és tudják, mit mondtam annak az okoskodó ügyvédnek? – kérdezte Mannerheim, szabad kezével élénken gesztikulálva. – Naná, hogy megjátszom az istent. Mit gondol, kinek engednék meg a betegeim, hogy az agyukban kotorásszon, talán egy szemetesnek?
A csapat lelkesen felnevetett, aztán ki-ki indult a dolgára.
Martin odalépett Mannerheimhez, és lenézett rá.
– Lám, itt van a mi segítőkész radiológusunk – szólt a sebész.
– Igyekszik az ember – mondta Philips szívélyesen.
– Meg kell mondanom, hogy a tegnap esti kis telefonviccét nem tudtam értékelni.
– Nem viccnek szántam. Sajnálom, hogy a megjegyzésem nem volt helyénvaló. Nem tudtam, hogy Marino meghalt, és egy enyhe elváltozást észleltem a filmjén.
– Magának a páciensek halála előtt kellene nézegetnie a röntgenképeket – jegyezte meg Mannerheim aljasul.
– Nézze, engem most elsősorban az érdekel, hogy Marino agyát kivették a holttestből.
Mannerheim szeme kimeredt, pufók arca halványvörös színt öltött. Karjánál fogva elvonszolta Philipset a két japán doktor közeléből.
– Mondok én magának valamit – sziszegte. – Történetesen tudok róla, hogy maga az éjszaka eltávolította Marino tetemét a hullakamrából, és engedély nélkül megröntgenezte. De annyit mondhatok, hogy nagyon nem szeretem, ha valaki az én betegeim körül ólálkodik. Különösen akkor nem, ha egy nehéz esetről van szó.
– Ide figyeljen! – felelte Martin, miközben kirántotta karját Mannerheim markából. – Engem egyedül bizonyos furcsa rendellenességek érdekelnek, melyeket a felvételeken észleltem, és amelyek fontos kutatási eredményekhez vezethetnek. A maga nehéz esetei cseppet sem érdekelnek.
– Hát ne is érdekeljék. Ha bármi szabálytalanság történt volna Lisa Marino holttestével, azért maga lesz a felelős. Maga az egyetlen, akiről tudjuk, hogy a testet kivitte a hullakamrából. Ezt el ne felejtse – emelte föl fenyegetően Mannerheim az ujját.
Martin hirtelen megijedt, hogy szakmai szempontból is kikezdhetik az eljárását, s ettől elbizonytalanodott. Akármilyen kínos volt is, be kellett látnia, hogy Mannerheimnek igaza van. Ha kitudódik, hogy Marino agyát eltávolították, neki kell majd bebizonyítania, hogy nem ő tette. Az egyetlen tanúja pedig Denise, akivel viszonya van.
– Jól van, felejtsük el Marinót – mondta. – Találtam egy ugyanilyen röntgenképpel rendelkező másik beteget. Egy bizonyos Ellen McCarthyt. Sajnos, ő autóbalesetben meghalt. De akkor ide hozták be, az agyát pedig preparálták, és átvitték az idegsebészetre. Szeretném megkapni ezt az agyat.
– Én pedig szeretném, ha békén hagyna. Én elfoglalt ember vagyok. Valódi betegekkel van dolgom, és nem ülök egész nap a fenekemen, képeket nézegetve.
Mannerheim ezzel sarkon fordult.
Philipset elöntötte a düh. Kiabálni szeretett volna: "Maga erőszakos, modortalan gazember!" – De nem tette. Mannerheim éppen erre számított, talán ki is akarta provokálni. Martin ehelyett megcélozta a sebész jól ismert Achilles-sarkát. Nyugodt, megértő hangon szólt utána: – Dr. Mannerheim, magának pszichológushoz kéne fordulnia! Mannerheim megpördült, készen arra, hogy fölvegye a kesztyűt, de Philips addigra már az ajtónál volt. Mannerheim szemében a pszichiátria jelentette mindannak az ellentétét, amit ő képviselt. Számára pszichiátria a lényegtelen dolgok posványa volt, és a legkegyetlenebb sértésnek vette, hogy most valaki ezt merészeli ajánlani neki. Vak dühében berontott az öltöző ajtaján, lerúgta a vérrel szennyezett műtőscipőjét, és áthajította a szobán. A cipők nekivágódtak az öltözőszekrényeknek, majd becsúsztak a mosdók alá. Aztán lekapta a falitelefont, és két zajos hívást bonyolított le. Előbb a kórház igazgatóját, Stanley Drake-et, majd a röntgenosztály vezetőjét, dr. Harold Goldblattot hívta föl, s mindkettőjüknek a lelkére kötötte, hogy csináljanak valamit Martin Philipsszel. Mindketten némán hallgatták végig: a kórház közösségén belül Mannerheim erős embernek számított.
Philips nem volt az az ember, aki könnyen dühbe gurul, de mire az irodájába ért, már tajtékzott.
Amikor belépett, Helen fölpillantott. – Ne felejtse el, hogy tizenöt perc múlva órát kell tartania a medikusoknak.
Philips morgott valamit az orra alatt, de meg sem állt. Meglepetésére Denise-t ott találta a képtovábbító előtt. McCarthy és Collins kartonját tanulmányozta. Jöttére a lány fölnézett. – Mit szólnál egy kis löncshöz, öregfiú?
– Nincs időm löncsölni – horkant fel Philips, s ledobta magát a székébe.
– Milyen pompás kedvedben vagy!
Martin lekönyökölt az asztalra, és arcát a tenyerébe hajtotta. Egy percig néma csend volt. Denise letette a kartonokat, és felállt.
– Ne haragudj – szólt Martin csak úgy az ujjain keresztül. – Fárasztó délelőttöm volt. Ebben a kórházban néha hihetetlen akadályokat gördítenek az ember elé. Lehet, hogy valami fontos radiológiai felfedezésre bukkantam, itt azonban, úgy látszik, el akarják venni a kedvemet tőle.
– Hegel azt írta: "Szenvedély nélkül még egyetlen nagy eredmény sem született a világon" – mondta Denise huncut kacsintással. Elsőéves hallgatóként a filozófia volt a főtárgya, és észrevette, hogy Martin szereti, ha nagy gondolkodóktól idéz.
Philips végre elvette arca elől a kezét, és elmosolyodott.
– Az éjjel valóban jól jött volna valamivel több szenvedély.
– Magadra vess, ha így értelmezed a szavait. Nem hinném, hogy Hegel erre gondolt. Én mindenesetre eszem valamit. Biztos, hogy nem tartasz velem?
– Lehetetlen. Órám van az orvostanhallgatókkal. Denise az ajtó felé indult. – Egyébként, ahogy átnéztem Collins és McCarthy kartonját, észrevettem, hogy mindkettőjüknek volt néhány atipusos Pap-lelete. – Denise az ajtóban megállt.
– Azt hittem, a nőgyógyászati leletük negatív volt – mondta Philips.
– Negatív is, kivéve a Pap-leleteket. Az mindkettőnél atipusos, ez, ugye annyit jelent, hogy nem betegek, de nem is teljesen egészségesek.
– Ez nem valami mindennapos dolog?
– De, csak rendszerint kezelést kapnak addig, amíg az eredmény negatívnak nem bizonyul. Ilyen bejegyzést azonban nem láttam a kartonjukon. Lehet, hogy nincs jelentősége. Csak megemlítettem. Na, szervusz!
Philips intett, de nem mozdult. Megpróbálta felidézni magában Lisa Marino kartonját. Rémlett, mintha ott is említették volna a Pap-leletet. Kifelé menet odaszólt Helennek: – Emlékeztessen arra, hogy délután lemenjek a nőgyógyászatra. Philips déli egy óra öt perckor jegyzeteivel a hóna alatt belépett az előadóterembe. A terem csöppet sem emlékeztetett a radiológia túlzsúfolt helyiségeire, hol minden talpalatnyi helyet ki kellett használni. Ez a terem túlzottan is elegáns volt; sokkal inkább hasonlított valami hollywoodi vetítőre, – mint kórházi előadóra. A puha kordbársonnyal bevont székeket amfiteátrumszerűen helyezték el. Mire Philips megérkezett, a helyiség már télé volt. Dossziéját letette a vetítőgépre, s föllépett a dobogóra. A diákok gyorsan a helyükre ültek, s várakozással, tekintettek rá. Philips lejjebb vette a fényt, és fölrakta az első metszetet. Gördülékeny stílusban adta elő az anyagot, már nem először beszélt erről a témáról. Azzal kezdte, hogyan találta föl az angol Godfrey Hornsfield az első CAT-röntgengépet, aztán a műszer továbbfejlesztésének történetével folytatta. Hangsúlyozta a hallgatóság előtt, hogy noha itt is röntgencsövet alkalmaznak, a keletkezett kép már a számítógép elemezte információ matematikai rekonstrukciója. Ha már a diákok megértették az alapgondolatot, Philips úgy érezte, nyert ügye van. Miközben beszélt, a gondolatai elkalandoztak. Már olyan jól ismerte a témáját, hogy ez sem zavarta az előadást. Őszintén csodálta a CAT-letapogató feltalálóit, ámbár csodálatába, némi irigység is vegyült. De most ráeszmélt, hogy ha a saját kutatása eredménnyel jár, egy pillanat alatt ő is reflektorfénybe fog kerülni a tudományos világban. Sőt az ő munkája talán még forradalmibb változásokat idéz majd elő a röntgenes diagnosztika területén. Ő is ott lesz a Nobel-díj esélyesei között.
Éppen azt fejtegette, hogy a CAT-letapogató hogyan mutatja ki az agydaganatot, amikor egy mondat közepén megszólalt a csipogója. Felkapcsolta a villanyt, kimentette magát, és a telefonhoz rohant. Tudta: Helen csak kivételesen sürgős esetekben keresteti. A telefonkezelő azonban közölte, hogy ez egy városi hívás, és mielőtt még Philips tiltakozhatott volna, kapcsolta dr. Donald Travist.
– Donald – mondta Martin, kezével eltakarva a kagylót – éppen előadást tartok. Nem hívhatlak vissza később?
– Nem, az ördögbe is! – üvöltötte Travis. – Egész délelőttömet azzal töltöttem, hogy megtaláljam a titokzatos betegedet, akit éjfélkor szállítottak át.
– Nem találtad meg Lynn Anne Lucast?
– Nem. Sőt egész héten nem volt egyetlen nyavalyás átszállításunk sem tőletek.
– Különös. Nekem határozottan a Városi Kórházat mondták. Ide figyelj, beszélek a betegfelvétellel, de kérlek, nézz utána még egyszer. Nagyon fontos.
Philips visszatette a telefont, de a kezét még nem vette le a kagylóról. A bürokráciával csaknem olyan nehezen boldogult, mint a Mannerheim-féle alakokkal. A dobogóra visszatérve megpróbálta ott folytatni az előadást, ahol abbahagyta, de rájött, hogy most már végképp nem tudja összeszedni a gondolatait. Amióta tanított, most tette meg először, hogy egy sürgős esetre hivatkozva szélnek eresztette a hallgatóságul.
Helen elnézést kért, amiért megzavarta, de dr. Travis ragaszkodott hozzá. Philips megnyugtatta, hogy nincs semmi baj, mire a titkárnő bekísérte a szobájába, s közben elhadarta a beérkezett üzeneteket. A kórház igazgatója, Stanley Drake kétszer is kereste Philipset, és azonnali visszahívást vár. Houstonból dr. Robert McNeally telefonált, s azt kérdezi, elvállalná-e dr. Philips az ez évi radiológiai közgyűlésen, New Orleansban az idegröntgen-szekció elnökségét. Egy héten belül kér választ. Helen már mondta volna a következőt, de Philips fölemelte a kezét.
– Egyelőre elég lesz ennyi.
– De hát még több is van!
– Tudom. Mindig több van, mint amennyi elég lenne.
Helen meghátrált. – Vissza fogja hívni Mr. Drake-et?
– Nem. Hívja föl maga, és mondja meg neki, hogy ma nem érek rá visszahívni. Majd holnap beszélünk.
Helen mindig pontosan tudta, mikor kell békén hagynia a főnökét.
Philips megállt az irodája küszöbén, és körülnézett. A koponyafelvételek kupacai helyén már a délelőtti angiogramok hevertek. Kenneth Robbins rajta tartja a kezét a dolgokon.
Philips életének sarkpontját a munka jelentette, így hát leült, fölvette a mikrofont, és diktálni kezdett. Amikor az utolsó angiogramhoz ért, rájött, hogy valaki közben belépett a szobába, és most a háta mögött áll. Arra számított, hogy Denise lesz az, ezért nagyon meglepődött, amikor a kórházigazgató, Stanley Drake mosolygó arcát pillantotta meg. Philips magában sima szavú, elegáns politikushoz hasonlította Drake-et. Mindig roppant tekintélyesen nézett ki sötétkék, hajszálcsíkos, mellényes öltönyében, elmaradhatatlan arany óraláncával. Selyem csokornyakkendőjét úgy tudta megtűzni egy gombbal, hogy a két szárnya vízszintesen állt hófehér, keményített ingmellén. Ő volt az egyetlen Philips ismerősei közül, aki még mindig széles, francia mandzsettagombot viselt. Valahogy mindig napbarnítottnak tűnt, még most, az esős New York-i áprilisban is.
Philips visszafordult az angiogramhoz, és folytatta a diktálást:
– Következésképpen a beteg kiterjedt arteriovénás elváltozásban szenved a bal oldali agyalapi idegdúcok területén, amely összefügg a bal középagyi és a bal hátulsó érhártyában lévő artériával. Pont. Diktálás vége. Köszönöm.
Martin ezután letette a mikrofont és szembefordult az igazgatóval. Bosszantotta, hogy a kórházban oly kevéssé tisztelik az orvosok munkáját, hogy Drake egyszerűen fogja magát, és besétál az irodájába.
– Dr. Philips! Örülök, hogy látom – szólt Drake mosolyogva. – Hogy van a kedves felesége?
Philips rábámult; nem tudta, nevessen-e, vagy bosszankodjék. Végül egészen természetes hangon azt mondta. – Négy éve elváltam.
Ez hatott: Drake nyelt egyet, mosolya egy pillanatra elhalványult. De máris témát váltott, s elmondta, hogy az igazgató tanács legnagyobb örömére az idegröntgenen minden zökkenőmentesen zajlik, amióta Philipset kinevezték. Aztán elhallgatott. Philips várt és figyelt. Tudta, miért jött ide Drake, de nem akarta megkönnyíteni a dolgát.
– Nos – mondta az igazgató kissé komolyabb hangon. Összecsücsörítette apró száját. – Azért jöttem, hogy megbeszéljük ezt a szerencsétlen Marino-ügyet.
– Miről van szó? – kérdezte Philips.
– Megtudtam, hogy tiszteletlenül bántak a szegény lány holttestével, és engedély nélkül röntgenezés alá vették.
– Továbbá kivették az agyát – tette hozzá Philips. – Azt hiszem, egy holttest megröntgenezése és agyának eltávolítása nem vehető egy kalap alá.
– Na igen, természetesen. Namármost, akár része volt önnek az agy eltávolításában, akár nem, most nem lényeges, A lényeg az…
– Álljon meg a menet – tiltakozott Philips. – Ezt azonnal tisztáznunk kell. Megröntgeneztem a testet, az igaz. De nem vettem ki az agyát.
– Dr. Philips! Engem nem érdekel, ki távolította el az agyat. Engem csupán az érdekel, hogy egyáltalán kivették. Innen kezdve már engem terhel a felelősség, hogy megóvjam a kórházat és annak személyzetét a hitelrontástól, és annak anyagi következményeitől.
– Nos, engem meg éppen az érdekel, hogy ki távolította el az agyat, különösen akkor, ha egyesek szerint akár én is lehettem az.
– Dr. Philips, aggodalomra semmi ok. Már beszéltünk a halottaskamrával. A család nem fog tudomást szerezni erről a szerencsétlen epizódról. De kénytelen vagyok figyelmeztetni önt az esettel kapcsolatban elfoglalt kényes helyzetére, s egyben kérem, felejtse el az egész ügyet. Ennyi.
– Mannerheim vette rá erre a kis jószolgálati kiruccanásra? – kérdezte Philips, aki lassanként kezdte elveszíteni az önuralmát.
– Kérem, dr. Philips, próbáljon engem is megérteni – felelte Drake. – Én az ön pártján állok. Csak el szeretnék oltani egy kis tüzet, mielőtt még fellobbanna, és nagy károkat okozna. Én mindenkinek a javát akarom. Csak arra kérem, legyen belátással.
– Köszönöm – mondta Philips, és felállt. – Köszönöm, hogy benézett hozzám. Méltányolom a megjegyzéseit, és majd alaposan végiggondolom őket. – Azzal kitessékelte Drake-et az irodából, és bezárta az ajtót.
A beszélgetést felidézve szinte el sem hitte, hogy ez megtörténhetett. Hallotta az ajtón át, hogy Drake Helennel beszél, tehát nem képzelődött. Ekkor döntötte el végérvényesen, hogy függetleníti magát az osztályok közötti belvillongásoktól. Nincs más megoldás, a kutatást sikerre kell vinnie.
Újult lendülettel vette kézbe az utóbbi tíz év koponyafelvételeit tartalmazó listát. Az egységszámok egyeztetése után hamar rájött, milyen sorrendben raktározták el a filmeket. Fölvette az első borítékot, kipipálta a nevet a listán, majd kivette a röntgenfilmeket. Kiválasztott két, egymáshoz illő, hátulsó koponyafelvételt, a többit visszatette a borítékba. Miután a szükséges információkat betáplálta a számítógépbe, az egyik felvételt behelyezte a lézeres letapogatóba. A másik a vetítőbe került. A régi röntgenleletet a kiírószerkezet mellé tette.
Mint a legtöbb kényszeres ember, Martin is imádott listákat készíteni. Marino, Lucas, Collins és McCarthy neve szerepelt már a listáján, amikor megszólalt a telefon. Denise volt az, figyelmeztette, hogy az első délutáni angiogramra már minden készen áll. Philips egy pillanatig gondolkodott, majd közölte, hogy az ő jelenléte tulajdonképpen fölösleges, csinálja csak Denise egyedül. Ahogy várta is, a lány örült a bizalomnak. Philips ezután visszatért a listájához, és kihúzta Collins nevét. Marino neve után ezt írta: "Halottasházban Werner." Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy az az ember tudja, mi történt Lisa Marino tetemével. McCarthy nevéhez ezt írta: "idegsebészeti laboratórium." Hátra volt még Lucas. Travis szavai meggyőzték arról, hogy a lányt nem vitték át a Városi Kórházba, hacsak nem álnéven, annak viszont semmi értelme nem lett volna, így aztán a neve mellé ez került: "ideg 14, éjszakás nővér." Aztán fölemelte a telefont, és újra hívta a betegfelvételt. Harminchat csöngés után végre valaki fölvette. Akivel Philipsnek beszélnie kellett, már megint nem volt ott. Philips meghagyta, hogy hívják vissza. A számítógép addigra éppen végzett a feladattal. Philips izgatottan futotta át a jelentést, majd összevetette a régi lelettel és magával a filmmel. A gép nemcsak hogy mindent észrevett, ami a leletben állt, hanem ráadásul talált egy enyhe csontvastagodást, valamint egy homályos foltot is a homloküregben, amelyet az eredeti jelentés nem említett. Philips, miután megnézte a filmet, kénytelen volt igazat adni a számítógépnek. Az eredmény megdöbbentő volt.
Az eljárást megismételte a következő filmmel, de közben Helen dugta be a fejét az ajtón, s bocsánatkérő hangon közölte, hogy a "nagyfőnök" akarja látni Martint, mihelyt lehetséges.
Dr. Harold Goldblatt irodája annak az épületszárnynak túlsó végében volt, amely kis szögletes daganatként ékelődött be a kórház belső udvarába. Azonnal látható volt, hol kezdődik az ő felségterülete, mert a padlót itt már szőnyeg borította, a falakat mahagóni faburkolat. Philipsnek az egyik belvárosi ügyvédi iroda jutott róla eszébe, amelynek a cégjelzése annyi nevet tartalmazott, mint egy egész oldal a telefonkönyvben.
Kopogtatott a vastag faajtón. Goldblatt hatalmas mahagóni íróasztala mögött ült. A szoba ablakai három oldalra nyíltak, az asztal pedig az ajtóval szemközt állt. Goldblatt, hatalomvágyó ember lévén, s egy életen át tartó machiavellista manőverezésének köszönhetően a radiológia nemzetközileg ismert személyiségévé vált. Volt idő, amikor kiváló neuroradiológusként tartották számon; mostanra a szakmai tudása már elavult.
Noha Martin erősen kételkedett abban, hogy Goldblatt fel tudja fogni az olyan újítások jelentőségét, mint a CAT-letapogató, azért még mindig csodálta ezt az embert. Nagyrészt az ő érdeme is volt, hogy a radiológia jelenleg ilyen tekintélyes helyet foglal el a gyógyászatban.
Goldblatt állva fogott kezet Philipsszel, majd hellyel kínálta az asztallal szemben álló széken. Erőteljes, hatvannégy éves ember volt, aki még mindig úgy öltözött, mint harvardi egyetemista korában, 1939-ben. Mellény és öltönyéhez kitérdelt, hajtó kas nadrág tartozott, amely még a bokáját sem takarta el. Keskeny csokornyakkendőjét kézzel kötötte, ami ettől kissé csáléra állt. Majdnem teljesen ősz haját enyhén szabálytalan kefefrizurában hordta: a füle fölött pedig hosszabbra hagyta. Drótkeretes Franklin-típusú szemüvege fölött nézett Martinra.
– Dr. Philips – szólalt meg, miután leült. Rákönyökölt az íróasztalára, s a kezét szorosan összekulcsolta. – Halottakat fölhozni a halottasház hűtőkamrájából az osztályra az éjszaka kellős közepén – nos, véleményem szerint ez ellentmond a mi megszokott gyakorlatunknak.
Philips egyetértett ezzel; de magyarázatképp – nem pedig bocsánatkérően – elmondta, miféle röntgenkiértékelő programot dolgoztak ki William Michaelsszel; aztán beszélt még arról a rendellenes sűrűségről, amelyet a program észlelt Lisa Marino röntgenképén. Azt is elmondta Goldblattnak, hogy még több filmre lesz szüksége, ha be akarja határolni ezt a rendellenességet. Döntő fontosságúnak tartja, hogy felfedezésének utánajárjon, mert ezzel útjára indíthatnák a számítógépes röntgenelemzés technikáját.
Goldblatt nyájas mosollyal, bólogatva hallgatta Martint.
– Miközben hallgatom magát, Martin, azon tűnődöm, vajon tisztában van-e azzal, mit csinál.
– Hiszem, hogy igen. – Goldblatt megjegyzése meglepte Philipset, és nehéz, volt megállnia, hogy föl ne fortyanjon.
– Nem technikai értelemben gondoltam. A munkájuk következményeiről van szó. Őszintén szólva nem hiszem, hogy a részlegünk támogathat egy olyan tervet, amely azt célozza, hogy a beteg még a jelenleginél is jobban eltávolodjék az orvostól. Maga egy olyan rendszer kialakításán fáradozik, amelyben gép helyettesíti a radiológust.
Martin elképedt. Arra nem számított, hogy Goldblatt eretnekséggel fogja vádolni. Ilyesmit legföljebb egy középszerű radiológustól várt volna – tudta, hogy ilyenek, sajnos, jócskán akadnak.
– Maga előtt nagy karrier áll – folytatta Goldblatt –, és én szeretném, ha ezt a lehetőséget nem puskázná el. Kötelességem viszont megóvni a részlegünk hitelét az Egészségügyi Központban. Úgy érzem, elfogadhatóbb irányba kellene terelnie kutatási törekvéseit. Több holttestet semmi esetre se röntgenezzen meg engedély nélkül. Ezt, ugyebár, mondanom sem kellett volna.
Philipsnek hirtelen olyan érzése támadt, hogy Mannerheim szövetkezett Goldblatt-tal. Nem talált más magyarázatot. Csakhogy Mannerheim primadonna, aki nem szereti, ha rajta kívül más is reflektorfénybe kerülhet. Miért fogott hát most össze Goldblatt-tal, és talán Drake-kel is? Érthetetlen.
– Még valamit – mondta Goldblatt, ujja hegyét összetéve. – Felhívták a figyelmemet arra, hogy maga kapcsolatot tart fenti az egyik gyakorló orvosnővel. Nem hinném, hogy a részlegen el kéne tűrnünk az efféle barátkozást.
Philips fölpattant, a szeme résnyire szűkült, arcán megfeszültek az izmok.
– Amennyiben a szakmai teljesítményem nem szenvedett csorbát – mondta lassan –, a magánéletem nem tartozik a részlegre.
Megfordult, és kisétált az irodából. Goldblatt mondott még valamit a részleg jó híréről, de Philips nem állt meg.
Úgy rohant el Helen mellett, hogy rá sem pillantott, pedig a nő felállt, kezében az üzenetekkel teli irattárcával. Bevágta az ajtót, leült a képtovábbító elé, és felvette a mikrofont. Úgy érezte, az lesz a legjobb, ha rögtön munkába temetkezik, s csak később tisztázza magában az érzéseit. A telefon csöngött, de ő ügyet sem vetett rá. Helen fölvette, és jelzett neki. Martin az ajtóhoz ment, és jelekkel tudakolta, ki az. Dr. Travis, felelte a titkárnő. Travis közölte Martinnal, hogy Lynn Anne Lucas egész biztosan nincs a Városi Kórházban. Átkutatta az egész kórházat, utánanézett minden elképzelhető áthelyezésnek. Aztán megkérdezte, mit tudott meg Philips a betegfelvételen.
– Nem sokat – felelte Martin. Zavarban volt, amiért ő maga nem ellenőrizte a dolgot, holott Travis ennyit szaladgált a kedvéért. Amint letette a kagylót, már tárcsázta is a betegfelvételt. Makacssága végül eredménnyel járt, mert elérte az elbocsátásokkal és áthelyezésekkel foglalkozó nőt. Megkérdezte, hogyan hagyhatja el egy beteg a kórházat az éjszaka kellős közepén.
– A betegek nem foglyok – felelte a felvételes nővér. – Az ambulancián keresztül vettük fel?
– Igen – felelte Philips.
– Nos, az eset mindennapos – mondta erre a nő. – Az ügyeletre fölvett beteget kezelés után gyakran viszik át máshová.
Philips azt dörmögte, hogy érti; aztán érdeklődött a Lynn Anne Lucas-ügy részletei felől. Mivel a betegfelvétel gépi adatfeldolgozása az egységszám vagy a születés időpontja alapján folyt, a nő kijelentette, addig semmit sem mondhat, amíg az egységszámot nem tudja. Majd visszahívja.
Martin folytatni próbálta a diktálást, de sehogy sem tudott figyelni rá. Az orra előtt hevert Collins és McCarthy kórházi fejlapja. Eszébe jutott Denise megjegyzése a Pap-leletekről. Amit ő maga tudott a nőgyógyászairól általában, és ezen belül a Pap-vizsgálatról, az bizony elhanyagolható volt. Magára öltötte orvosi köpenyét, fogta Katherine Collins kartonját, és kiment az irodájából. Helennek odaszólt, hogy hamarosan visszajön, és csak nagyon sürgős esetben kerestesse.
Először a könyvtárba ugrott be. Úgy döntött, az alagsoron át fogja megközelíteni. A folyosónak ugyanaz a jobb oldali elágazása vezetett az új egyetemi épülethez, amelyen Philips hazafelé szokott menni. Ott volt épp a lépcsőház mögött, amely a régi iskolaépülethez vezetett; ez már két éve üresen állt, mióta az új épület elkészült.
Úgy volt, hogy a régit tatarozni fogják, ezzel is növelve a helyet az olyan, fejlődésnek indult részlegek számára, mint amilyen a radiológia is, de az óriási költségek miatt, amelyeket az új épület emésztett föl, erre már nem jutott pénz, sőt két év elteltével még az új épület befejezésére sem. Így aztán a régi épülettel kapcsolatos tervekét bizonytalan időre elhalasztották és a klinikai részlegek továbbra is csak várakoztak.
Az új iskolaépület nagyon különbözött attól, amit Philips diákként ismert, és ez fokozottan érvényes volt a könyvtárrá. Itt aztán nem nézték, mi mibe kerül, és nyilván ez vezetett végül oda, hogy a régi épület ebek harmincadjára jutott. A tágas, szőnyegekkel borított előcsarnokból kettős, ívelt lépcsősor vezetett föl a következő szintre.
A könyvtár katalógusa a félemeletet képező erkély alatt bújt meg. Philips kikereste egy általános nőgyógyászati kézikönyv hívószámát. A Pap – teljes nevén Papanicolaou – vizsgálatról akart olvasni valamit, de nem egy részletes sejtélettani tankönyvből. A kérdéses vizsgálat hatékonyságával tisztában volt, tudta, hogy ez az egyik legjobb és legmegbízhatóbb rákszűrő módszer. Medikus korában ő maga is végzett ilyen vizsgálatot, tehát tudta: az egész annyiból áll, hogy egy spatulával könnyedén megkarcolják a méhnyak felszínét, majd a levált anyagot egy üveglapra kenik. Arra viszont már nem emlékezett, hogy milyen alapon osztályozzák az eredményeket, és mi a teendő olyankor, ha a lelet "atipusos". Sajnos, a kézikönyvből sem tudott meg túl sokat. Mindössze annyit említett meg a könyv, hogy gyanús esetben a Schiller-tesztet kell elvégezni – vagyis a méhnyak megfestését jóddal, így láthatóvá Válik az elváltozott terület. Alkalmazható még próbakimetszés vagy kolposzkópia. Philipsnek sejtelme sem volt arról, mi az a kolposzkópia, tehát megnézte a tárgymutatót. Kiderült, hogy ebben az esetben egy mikroszkópszerű műszerrel vizsgálják meg a méhnyakat. Philipset az lepte meg a legjobban, hogy a méhnyakrákban kezelt legújabb esetek tíz-tizenöt százaléka 21-29 éves. Benne az a tévképzet élt, hogy a méhnyakrák jóval idősebb korban keletkezik. Az évenkénti nőgyógyászati vizsgálat mellett nem is szólhatna ennél jobb érv.
Martin a helyére tette a kézikönyvet, és elindult az egyetem nőgyógyászati klinikája felé. Jól emlékezett rá, hogy orvostanhallgató korában ez tiltott terület volt, s a dolog annál is kellemetlenebből érintette őket, mivel a páciensek többnyire csinos kolleginák voltak. A medikusok csak az élemedett korú, már többször is szült törzsvendégekkel foglalkozhattak, akik mellett minden egyes diáklány olyan szépnek tűnt, mintha a Playboy középső poszteroldaláról szállt volna le.
Philips az asszisztensnő felé haladva úgy érezte, valahogy kirí ebből a környezetből. Amikor megállt előtte, a nőnek megrebbent a szeme, majd egy mély lélegzetvétellel próbálta kidomborítani lapos mellét. Martin rámeresztette a szemét, s nem tudta eldönteni, mi olyan különös ebben az arcban. Csak akkor jött rá, amikor már levette róla a szemét: a nő két szeme szokatlanul közel ül egymáshoz.
– Dr. Martin Philips vagyok.
– Hello! Én meg Ellen Cohen.
Philips akaratlanul is újra Ellen Cohen szemét nézte. – Az ügyeletes orvossal szeretnék beszélni. Ellen Cohen szempillája ismét megrebbent. – Dr. Harper pillanatnyilag beteget vizsgál, de nemsokára végez.
Bármelyik más osztályon Philips habozás nélkül besétált volna a vizsgálóba, itt azonban visszafordult a váró felé, s eközben ugyanolyan feszélyezve érezte magát, mint egyszer tizenkét éves korában, amikor az anyjára várt a fodrásznál. Legalább féltucatnyi fiatal nő ült itt, s mind őt bámulta. Amikor elkapták a tekintetét, visszabújtak a magazinjukba. Martin leült az asszisztensnő, asztala melletti székre. Ellen Cohen lopva becsúsztatott egy könyvet az íróasztalról az egyik fiókba. Mindannyiszor elmosolyodott, ha Philips véletlenül ránézett. Philips gondolatai visszatértek Goldblattra. Nem tudott napirendre térni afölött, hogy ennek az embernek volt képe beleavatkozni a magánéletébe, mi több: a kutatásába. Talán lett volna rá némi alapja, ha a részleg finanszírozta volna a kutatásait, de erről szó sem volt. A radiológia legföljebb időt biztosított Martinnak a kutatásra, de az eszközök és a programozás költségeit, melyek tekintélyes összegre rúgtak, teljes egészében Michaels számítógépes részlege fedezte.
Martin hirtelen arra figyelt föl, hogy egy páciens lép az asszisztensnőhöz, és arról érdeklődik, mit jelent az atipusos Pap-lelet. Látszott rajta, hogy nehezére esik a beszéd, s gyengeségében az íróasztalnak támaszkodik.
– Ilyesmikkel, kedvesem – felelte Ellen Cohen –, Blackman kisasszonyhoz kell fordulnia. – Az asszisztensnő ekkor megérezte, hogy Philips odafigyel. – Én nem vagyok orvos – mondta, s mosolya Philipsnek szólt – Üljön le. Blackman kisasszony mindjárt kijön.
Csakhogy Kristin Lindquist aznap már nem tudott több visszautasítást elviselni. – Nekem azt ígérték, azonnal fogadnak – mondta, és közölte az asszisztensnővel, hogy fáj a feje, szédül, délelőtt látási zavarai voltak, s most valóban nem várhat annyit, mint előző nap. – Kérem, azonnal szóljon Blackman kisasszonynak, hogy itt vagyok. Ő hívott fel telefonon, s megígérte, hogy nem fognak megvárakoztatni.
Kristin ezzel megfordult és elindult egy székhez, amely éppen szemben volt Philipsével. Lassan lépkedett, mint aki nem egészen ura az egyensúlyának. Ellen Cohen szemét forgatva nézett Philipsre, jelezve, hogy a lány érthetetlen módon makacskodik, de azért fölállt, hogy megkeresse a nővért. Martin Kristin felé fordult. Az agya lázasan kereste az összefüggést az atipusos Pap-lelet és a bizonytalan idegi tünetek között. Kristin lehunyt szemmel ült, így Martin tüzetesebben megnézhette anélkül, hogy zavarba hozta volna. Húsz év körülinek gondolta. Gyorsan kinyitotta a kartonját, s fellapozta azt az oldalt, amely az első ideggyógyászati szakvéleményt tartalmazta. Fejfájás, szédülés és látási zavarok szerepeltek benne, éppen úgy, ahogy az imént hallotta.
Újra Kristin Lindquistre nézett. Lehetséges, hogy erről a lányról ugyanolyan röntgenfelvételt készíthetne? Philips lehetségesnek érezte a dolgot. Óriási csábítást jelentett az, hogy miután annyi bonyodalom után sem sikerüli újabb felvételeket készítenie a többiekről, most talán itt ül előtte egy újabb eset. A kezdet kezdetétől rendelkezésére állhatnak a speciális röntgenképek.
Hirtelen elhatározással odasétált Kristinhez, és megérintette a vállát. A lány meglepetten felugrott, miközben félresöpört az arcából egy szőke hajfürtöt, így, riadt tekintettel, valahogy különösen sebezhetőnek látszott, s Martin csak akkor döbbent rá, milyen szép a lány.
Martin szavait kétszer is meggondolva, bemutatkozott neki. Elmondta, hogy ő röntgenorvos, és véletlenül hallotta, milyen tünetekről számolt be az asszisztensnőnek. Elmondta, hogy négy, hasonló tünetekre panaszkodó lány röntgenfelvételét látta eddig, és úgy érzi, nem ártana, ha Kristin is megröntgeneztetné magát. Hangsúlyozta, hogy erre csupán elővigyázatosságból lenne szükség, riadalomra semmi ok.
Kristin úgy érezte, ez a kórház tele van meglepetésetekéi. Tegnap, amikor először járt itt, hosszú órákon át várakoztatták. Most pedig itt áll előtte egy orvos, aki szemmel láthatóan hálóval fogja betegeket.
– Nem nagyon kedvelem a kórházakat – mondta, s a legszívesebben azt is hozzátette volna: "meg az orvosokat", de ez nagyon tiszteletlenül hangzott volna.
– Az igazat megvallva, magam is így vagyok vele – felelte Philips, és elmosolyodott. A vonzó fiatal nő rögtön elnyerte a rokonszenvét, és megmagyarázhatatlan aggodalmat érzett iránta. – Be egy röntgenfelvétel igazán nem tart sokáig.
– Még mindig rosszul érzem magam, és mihelyt lehet, haza szeretnék menni.
– Gyors leszek – ígérte Philips. – Ezt megígérhetem magának. Csak egyetlen filmet. Magam fogom megcsinálni.
Kristin tétovázott. Egyrészt, irtózott a kórháztól, másrészt még mindig rosszul volt, és jólesett neki Philips érdeklődése.
– Nos? – kérdezte Philips.
– Rendben van – felelte végül Kristin.
– Nagyszerű. Mennyi ideig lesz itt a klinikán?
– Nem tudom. Azt mondták, nem tart sokáig.
– Jól van. Nélkülem ne menjen el.
Kristint perceken belül behívták.
Szinte ugyanabban a pillanatban kinyílt egy másik ajtó, és kilépett rajta dr. Harper. Philips ráismert benne az egyik gyakorló orvosra, akit olykor látott a kórházban és a kórház körül. Személyesen ugyan nem ismerték egymást, de Harper fénylő koponyáját nehéz volt elfelejteni. Philips felállt és bemutatkozott. Aztán kissé kínos csend következett. Harpernek mint gyakorló orvosnál, nem volt saját szobája, és miután mindkét vizsgálj foglalt volt, nemigen tudtak hol beszélgetni. Végül is megálltak a szűk folyosón.
– Miben segíthetek? – kérdezte Harper, kissé gyanakodva. Különösnek találta, hogy az idegröntgenosztály helyettes vezetője látogatást tesz a nőgyógyászaton, miután a két orvosi szakterület a lehető legmesszebb áll egymástól.
Philips kissé homályosan kezdett puhatolózni, mondván, hogy őt érdekli a klinika irányítása; megkérdezte, Harper mióta dolgozik itt, és meg van-e elégedve a körülményekkel. Harper kurtán felelgetett, és apró szemét mereven Philips arcára szegezte, mialatt elmagyarázta, hogy a nőgyógyászati klinika két hónapra választható az utolsóéves gyakorló orvosok számára, és a kialakult gyakorlat az, hogy aki ide jelentkezett, az általában itt is akar elhelyezkedni végzés után.
– Nézze – tette hozzá rövid hallgatás után Harper –, nekem még rengeteg betegem van. – Martinnak rá kellett jönnie, a kérdéseivel nemhogy oldotta volna a légkört, hanem egyenesen kényelmetlen érzéseket keltett a másikban.
– Még csak egy valamit – mondta. – Az atipusos Pap-lelet esetében mi a további teendő?
– Az attól függ – felelte Harper óvatosan. – A rendellenes sejteket két kategóriába soroljuk. Van atipusos lelet, amely még nem utal daganatra, ugyanakkor a másik is az, de daganatra utal.
– Bármelyik legyen is a két eset közül, nem kell vele csinálni valamit? Úgy értem, ha nem normális, akkor kezelni kell. Nincs igazam?
– De igen – felelte Harper kitérőén. – Miért kérdezi mindezt tőlem? – Határozottan olyan érzése volt, mintha sarokba akarnák szorítani.
– Csak kíváncsiságból – mondta Martin. Felemelte Collins kartonját. – Volt néhány betegem, akiknek atipusos Pap-leletük volt ezen a klinikán. De átnézve a nőgyógyászati jelentéseket, semmiféle utalást nem találtam Schiller-tesztre vagy mondjuk próbakimetszésre, kolposzkópiás vizsgálatra… csak az ismételt Pap-vizsgálatról esik szó. Nem találja ezt… szokatlannak? – Philips egyenesen Harper szemébe nézett, s látta, hogy az zavarban van.
– Nézze, nem azért kérdezem, mintha bárkit is hibáztatnék. Egyszerűen kíváncsi vagyok.
– Semmit sem mondhatok, amíg nem láttam a kartont – mondta Harper.
Ezzel véget is akart vetni a beszélgetésnek. Philips átnyújtotta neki Collins kartonját. Amikor Harper elolvasta a nevet: "Katherine Collins", arca megfeszült. Philips érdeklődve nézte, ahogy a másik gyorsan átlapozza a kartont, túl gyorsan ahhoz, hogy bármit is elolvashatott volna benne. Amikor Harper a végére ért, fölpillantott, és visszaadta az iratcsomót.
– Nem tudom, mit mondjak magának.
– Kissé szokatlan, nem? – kérdezte Martin. – Mondjuk így: én nem így kezeltem volna. De most vissza kell térnem a munkámhoz. Már megbocsát! – Úgy hagyta faképnél Martint, hogy annak a falhoz kellett szorulnia, hogy utat engedjen neki. Martin, akit nagyon meglepett, hogy Harper ilyen kurtán-furcsán vetett véget a beszélgetésnek, figyelte, hogyan tűnik el az orvos nagy sebbel-lobbal az egyik vizsgálóban. A kérdései nem neki szóltak személy szerint, és most azon töprengett, vajon akaratán kívül nem vádolta-e meg valamivel. Ugyanakkor Harper reagálása rendkívül különös volt, amikor kinyitotta Katherine Collins kartonját. Martinnak efelől semmi kétsége nem maradt.
Belátta, hogy a továbbiakban nincs értelme újra próbálkoznia Harpernél, ezért visszament az asszisztenshez, és érdeklődött Kristin Lindquist felől. Ellen Cohen először úgy tett, mintha nem hallaná a kérdést. Amikor Philips megismételte, kurtán odavetette, hogy Lindquist kisasszony a nővérnél van, de rövidesen kijön. Az asszisztensnő kezdettől fogva nem kedvelte Kristint, de most – látva, hogy Philips érdeklődik iránta – egyenesen meggyűlölte. Martin mit sem tudott Ellen Cohen kisebbrendűségi komplexusáról, csupán megfoghatatlanul zavarbaejtőnek találta az egyetem nőgyógyászati klinikájának légkörét.
Néhány perc múlva Kristin egy nővér kíséretében kilépett a vizsgálószobából. Martin már korábban is látta a nővért, talán a kávézóban: emlékezett sűrű, fekete hajára, amelyet szoros kontyba tekert.
Mikor a nő az íróasztalhoz lépett, ő felállt, s hallotta, amint a nővér utasítást ad az asszisztensnőnek, hogy négy napon belül újból rendelje be a beteget. Kristin nagyon sápadt volt.
– Lindquist kisasszony! – szólította meg Martin. – Már végzett?
– Azt hiszem – felelte Kristin.
– Mit szólna ahhoz a röntgenhez? Elég erősnek érzi magát hozzá?
– Azt hiszem – mondta Kristin újra.
A fekete hajú nővér ekkor váratlanul visszajött az asztalhoz. – Megkérdezhetném, miféle röntgenezésről van szó?
– Halántéki koponyafelvételről – válaszolta Martin.
– Értem – mondta a nővér. – Csak azért kérdeztem, mert Kristinnek rendellenes Pap-lelete volt, és szeretnénk elkerülni az alhasi vagy medencetáji röntgenezést mindaddig, amíg rendbe nem jön.
– Semmi probléma – mondta Philips. – Az én osztályomon csak a fejre vagyunk kíváncsiak. – Még sohasem hallotta, hogy a Pap-vizsgálat ellenjavallná a röntgenátvilágítást, de ésszerűnek tűnt.
A nővér bólintott, majd elment. Ellen Cohen belecsapta Kristin előrenyújtott kezébe az előjegyzési kártyát, aztán elfordult és úgy tett, mint akinek sürgős gépelnivalója akadt.
Martin kivezette Kristint a zsúfolt klinikáról, és egy összekötő ajtón át belépett vele a kórházba. A vészkijáratot elhagyva a környezet mintegy varázsütésre megváltozott. Kristin elámult.
– Itt néhány sebész szobája van – magyarázta Philips, miközben végigsétáltak egy hosszú, szőnyeggel borított folyosón. A frissen festett falakon itt-ott olajfestmények lógtak.
– Azt hittem, az egész kórház öreg és düledező! – mondta Kristin.
– Dehogyis – felelte Martin, s hirtelen felvillant előtte az alagsori halottaskamra képe, majd rögtön utána a nőgyógyászati klinikáé, ahogy az imént látta. – Kristin, árulja el nekem, mint páciens: mit gondol az egyetem klinikájáról?
– Elég nehéz kérdés – válaszolta Kristin. – Annyira gyűlölöm a nőgyógyászati vizsgálatokat, hogy azt hiszem, nem tudnék tárgyilagosan válaszolni.
– És a korábbi tapasztalataihoz képest?
– Hát valahogy szörnyen személytelen, legalábbis tegnap annak találtam, amikor az orvossal találkoztam. Ma csak a nővért láttam, és ez jobb volt. De ma nem is kellett annyit várnom, mint tegnap, és mindössze egy újabb vérvételt, meg egy látáspróbát csináltak. Több vizsgálat ma nem volt, hála istennek.
Odaértek a lifthez, és Philips megnyomta a gombot.
– Blackman kisasszony még arra is szakított időt, hogy elmagyarázza a Pap-leletemet. Úgy tűnik, nem rossz. Elmondta azt is, hogy valószínűleg egy méhnyaki hámleválás okozta, egy darabig enyhén öblögetnem kell, és tartózkodnom kell a nemi élettől.
Martint kissé meglepte, milyen nyíltan beszél erről Kristin. A legtöbb orvoshoz hasonlóan ő sem volt tudatában annak, hogy az emberek nyugodtan fel merik tárni előtte a titkaikat is, éppen azért, mert orvos.
Martin megkereste Kenneth Robbinst, és a gondjaira bízta a lányt, egy halántéki koponyafelvétel erejéig. Mivel már elmúlt négy óra, az osztályon viszonylagos nyugalom honolt, és az egyik nagy röntgenszoba éppen üresen állt. Robbins megcsinálta a felvételt, majd eltűnt a sötétkamrában, hogy az automata berendezésen előhívja a filmet. Míg Kristin várt, Martin lecövekelt a gép nyílásánál, és várta a film kibukkanását.
– Úgy nézel ki, mint az egérlyuk bejáratánál leskelődő macska – szólalt meg Denise, aki titokban Philips háta mögé lopódzott.
– Úgy is érzem magam. Odalent a nőgyógyászaton találtam valakit, akinek hasonló tünetei vannak, mint Marinónak meg a többieknek, és most visszafojtott lélegzettel lesem, vajon a röntgenje is ugyanolyan lesz-e. Hogy boldogultál az angiogramokkal ma délután?
– Köszönöm, nagyon jól. Szeretem, ha hagysz egyedül dolgozni.
– Nincs mit megköszönnöd. Rászolgáltál.
Ebben a pillanatban kibukkant Kristin filmjének a csücske, majd leereszkedett a hengeren, s végül kipottyant a filmtartó rekeszbe. Martin fölkapta, és behelyezte a vetítőbe. Az ujjai ide-oda jártak azon a részén, amely nagyjából a Kristin füle mögötti területeinek felelt meg. – A mindenségit! – kiáltotta. – Teljesen tiszta.
– Na de Martin! – tiltakozott Denise. – Csak nem akarod elhitetni velem, hogy tulajdonképpen szeretnéd, ha ennél a betegnél is megtalálnád ugyanazt a kórtünetet?
– Igazad van – felelte Martin. – Kívánni éppen nem kívánom senkinek. Csupán szeretnék végre egy olyan esetet, akit nyugodtan megröntgenezhetek. A sötétszobából kilépett Robbins. – Akar még más felvételeket is, dr. Philips?
Martin megrázta a fejét, fogta a felvételt, és bement a várakozó Kristinhez. Denise követte.
– Jó hírem van – lobogtatta meg Philips a filmet. A röntgenje negatív. – Aztán megkérte, hogy amennyiben a tünetei nem múlnának el, egy héten belül ismét jöjjön el röntgenre. Elkérte a telefonszámát, s a sajátját is megadta arra az esetre, ha Kristinnek bármi kérdése volna.
Kristin megköszönte, aztán megpróbált fölállni. De olyan szédüléshullám fogta el, hogy meg kellett kapaszkodnia a röntgenasztalban. A szoba hirtelen megpördül vele, méghozzá az óra járásával ellentétes irányban.
– Jól érzi magát? – kérdezte Martin, és belekarolt.
– Azt hiszem – felelte Kristin pillogva. – Már megint ez a szédülés. De már el is múlt. – Arról nem tett említést, hogy újra érezte azt az ismerős, émelyítő szagot. Ez a tünet túl különös volt ahhoz, hogy beszéljen róla. – Most már jól vagyok. Azt hiszem, az lesz a legjobb, ha most hazamegyek.
Philips felajánlotta, hogy rendel neki taxit, de a lány erősködött, hogy már jobban van. Amikor a liftajtó becsukódott, intett, és még mosolygott is.
– Nagyon ravaszul kifundáltad, hogyan szerezd meg egy csinos, fiatal nő telefonszámát – mondta Denise, miközben visszamentek Martin irodájába. Martin megkönnyebbülten nyugtázta, hogy Helen már elment. Denise egy pillantást vetett Martin szobájára, és hitetlenkedve kérdezte:
– Itt meg mi történt?
– Hagyd el – mondta Philips, és megpróbált utat törni az íróasztalhoz. – Éppen szétesőfélben van az életem, és a csípős megjegyzések most nem segítenek rajtam. – Kézbe vette a Helen által otthagyott üzeneteket. Sejtette, hogy megtalálja köztük Goldblatt és Drake fontosnak jelzett hívásait. Egy percig csak bámult a két cédulára, aztán hagyta, hogy lassan pörögve belehulljanak a papírkosárba.
Odament a számítógéphez, és betáplálta Kristin koponyafilmjét.
– No lám! Hogy halad a dolog? – kiáltotta az ajtóban megjelenő Michaels. Az összevisszaság láttán megállapíthatta, hogy a reggeli látogatás óta nem sok változás történt.
– Attól függ, mire gondolsz – felelte Philips. – Ha a programra, akkor nagyszerűen. Csak néhány filmet futtattam át, de mindeddig működött.
– Nagyszerű – mondta Michaels, és összecsapta a kezét.
– Több mint nagyszerű – felelte Philips. – Egyszerűen fantasztikus! Ez az egyetlen dolog itt, ami rendesen működik. Csak, sajnos, nem sok időt tudtam szakítani rá. A napi munkámmal is lemaradásban vagyok. De ma éjszaka bent maradok egy ideig, és ahány filmet csak tudok, átfuttatok rajta. – Észrevette, hogy Denise megfordul, és ránéz. Megpróbálta megfejteni a lány arckifejezését, de az írógép zajos kattogása közepette kicsúszó jelentés máris elterelte a figyelmét. Michaels látta, mi történik, és Philips háta mögé állva kukucskált át a válla fölött. Denise szemében ők ketten most olyanok voltak, mint a büszke szülők.
– Ez egy olyan koponyafilm értékelése, amelyet épp most készítettem egy fiatal nőről – mondta Martin. – Kristin Lindquistnek hívják. Azt hittem, nála is megtalálom ugyanazokat a rendellenességeket, amelyekről a többi beteg esetében beszéltem neked. De nem volt igazam.
– Miért érdekel annyira éppen ez az egy rendellenesség? – kérdezte Michaels. – A magam részéről jobban szeretném, ha inkább a programra összpontosítanál. Később bőven lesz még időd erre a kis magánnyomozásra.
– Te nem ismered az orvosokat – mondta Martin. – Ha egyszer odaállunk ezzel a kis számítógéppel a gyanútlan orvostársadalom elé, az olyan lesz, mint amikor Kopernikusz ismertette a világképét a középkori katolikus egyház előtt. Ha a program által fölfedezett új radiológiai jelet tálalunk föl nekik, akkor sokkal könnyebben elfogadják.
A kiírószerkezet ekkor elhallgatott, és Philips kitépte belőle a jelentést. Szeme fürgén szaladt át a sorokon, majd valahol a papír közepe táján megmerevedett. – Nem igaz! – azzal fogta a filmet, és visszatette a vetítőbe.
Kezével letakarta a film nagy részét, és csupán a koponya hátulsó részének egy kis területét nézte. – Itt van! Úristen! Tudtam, hogy a tünetek azonosak! A program emlékezett a többi esetre, és képes volt arra, hogy megtalálja ezt az egészen apró területet, ahol tapasztalható ugyanaz az elváltozás!
– És mi még úgy gondoltuk, hogy a többin látszik enyhe rendellenesség – tette hozzá Denise.
– Itt csak a nyakszirti pólus csúcsa sérült, a koponya falcsonti és halántéki része ép.
– Lehet, hogy itt a betegség egy korábbi szakaszáról van szó – töprengett Philips.
– Miféle betegség? – érdeklődött Michaels.
– Azt nem tudjuk biztosan – felelte Martin. – De néhányan, akiknél megtaláltuk ugyanezt a sűrűségrendellenességet, feltehetően szklerózis multiplexben szenvednek. Egyelőre sötétben tapogatózunk.
– Én semmit sem látok – vallotta be Michaels. Egész közel hajolt a röntgenfilmhez, de hiába.
– Itt a szerkezetről van szó – magyarázta Martin. – Csak akkor veszed észre a változást, ha tisztában vagy azzal, milyen képet mutat a normális szerkezet. Hidd el nekem, hogy ott van. A program nem magától találja ki. Holnap visszarendelem a beteget, és tüzetesebben megnézem ezt a területet. Talán egy jobban sikerült felvételen neked is meg tudom mutatni.
Michaels megjegyezte: attól, hogy ő nem látja, még nyugodtan ott lehet a rendellenesség a filmen. Miután elhárította a kórház kávézójába szóló meghívást, elnézést kért, és távozott. Az ajtóból még egyszer arra kérte Philipset, próbáljon több időt szakítani a régi filmek átfuttatására, mondván: így jobb az esély arra, hogy a program idővel több új radiológiai jelet is föltár. De ha Philips mindegyiknek külön-külön azonnal a végére akar járni, akkor sohasem tudják kiküszöbölni a program hiányosságait. Michaels ezek után búcsút intett, és elment.
– Milyen türelmetlen – jegyezte meg Denise.
– Van rá oka – felelte Philips. – Ma mesélte el nekem, hogy már elkészítették egy újabb, még jobb memóriával rendelkező processzor terveit. Nyilván hamarosan elkészülnek vele. És akkor már csak én késleltetném őket.
– Ezek szerint ma éjjel is dolgozni akarsz? – kérdezte Denise.
Hát persze. – Martin a lányra pillantott, és most vette csak észre, milyen fáradt. A múlt éjszaka szinte semmit sem aludt, és aztán az egész napot átdolgozta.
– Azt reméltem, átjössz hozzám; vacsorázunk valamit, és esetleg befejezhetjük végre, amit tegnap éjjel elkezdtünk.
A lány szavai határozott kísértést jelentettek Martinnak, aminek ő nem nagyon szokott ellenállni. Leginkább valóban a szeretkezés oldhatta volna föl a nap sok csalódását és kudarcát. De tudta, hogy most muszáj dolgoznia. Denise pedig annál sokkal fontosabb volt a számára, semhogy csak úgy kutyafuttában lefeküdjön vele, mint gyakorló orvos korában egy-két nővérrel, amikor néha le akarta vezetni fölös energiáit.
– Utol kell érnem magam egy kicsit – mondta végül. – Miért nem mégy ma korán haza? Később felhívlak, és talán még át is ugrom.
Denise azonban ragaszkodott ahhoz, hogy megvárja, amíg Martin átnézi az angiogramokat és az aznapi CAT-felvételeket. Ha a neve nem is szerepelt a jelentéseken, Philips mindent ellenőrzött, ami az osztályon történt.
Háromnegyed hétkor álltak föl, hogy végre kinyújtóztassák magukat. Martin ekkor Denise felé fordult, de a lány eltakarta az arcát.
– Mi a baj?
– Ne nézz rám, amikor ilyen szörnyű állapotban vagyok!
Martin elképedve csóválta meg a fejét, és megpróbálta a lány álla alá nyúlva fölemelni a fejét, de Denise nem engedte. Meglepő volt, ahogy a vetítő kikapcsolása után szinte másodpercek alatt változott át munkába merült tudós emberből érzékeny nővé. Martin csak annyit látott rajta, hogy kimerült, de ez számára semmit sem vont le a szépségéből. Ezt ki iá mondta, de Denise nem hitt neki. Egy futó csók után közölte, hogy hazamegy, kényelmesen megfürdik, aztán majd otthon vár rá. Ezzel kilibbent a szobából.
Martinnak jó néhány percre volt szüksége, hogy összeszedje magát. Denise képes volt rá, hogy rövidzárlatot okozzon az agyában. Szerelmes volt belé, s ezzel már maga is tisztában volt.
Kikereste Kristin telefonszámát, és tárcsázta, de a kagylót nem vette föl senki. Elhatározta, hogy megvacsorázik a kávézóban, s közben megpróbál rendet teremteni az elintézendők között.
Negyed tíz lett, mire elkészült az utolsó diktálással és a levelezéssel. Közben átfuttatott huszonöt régi felvételt a hibátlanul működő számítógépen. Eközben Randy Jacobs többször is megfordult az irattár és Martin szobája között: visszahordta az újabb anyagokkal kiegészült borítékokat, de miután több száz újat is hozott, Philips-irodája a végén még zsúfoltabb és rendetlenebb volt, mint előtte.
Philips ekkor megint föltárcsázta Kristin számát. A lány a második csöngetésre fölvette a kagylót.
– Kicsit zavarban vagyok – mondta Philips –, de miután alaposabban megnéztem a röntgenleletét, úgy érzem, egy aprócska területet tüzetesebben meg kellene vizsgálnom. Hajlandó lenne visszajönni, mondjuk, holnap reggel?
– Ha lehet, ne reggel – felelte Kristin. – Már két napja nem voltam órán. Nem akarok még többet mulasztani.
Délután fél négyben állapodtak meg. Martin megígérte, hogy nem fogja megvárakoztatni. Mihelyt a lány megérkezik, jöhet egyenesen az ő irodájába. Martin letette a kagylót, hátradőlt a székében, és hagyta, hogy a nap eseményei végigfussanak az agyán. A Mannerheimmel és Drake-kel folytatott beszélgetése még most is nyugtalanította, de mivel ismerte mindkettőjüket, tudta: a történteken nem érdemes rágódnia. Goldblatt már más eset. Ilyéri támadásra nem számított éppen attól, aki mindig is a pártfogója volt. Martinnak meggyőződése volt, hogy Goldblattnek köszönheti a négy évvel ezelőtti kinevezését. Az egész valahogy nem állt össze. Ha Goldblatt viselkedése hátterében a számítógépekkel szembeni ellenérzés bújik meg; akkor a baj nagyobb, mint amire akár ő, akár Michaels számított. Erre a gondolatra Martin kiegyenesedett, és keresgélni kezdte azt a listát, amelyet az esetleges új radiológiai jelet mutató páciensekről készített. Az új diagnosztikai módszer hitelesítése ezek után döntő fontosságú lehet. Megkereste a listát, és kiegészítette Kristin Lindquist nevével.
Goldblatt magatartása azonban még akkor is érthetetlen, ha beleszámítja az új számítógép iránti ellenérzését. Arra enged következtetni, hogy talán összejátszik Mannerheimmel és Drake-kel…, ha pedig ez a helyzet, és Goldblatt Mannerheim mellett tette le a voksot, akkor itt nyilván valami rendkívüli dologról van szó. Valami nagyon furcsa dologról… Martin a listája elé ült. Tehát Marino, Lucas, Collins, McCarthy és Lindquist. McCarthy neve után ezt írta: idegsebészeti laboratórium. Ha Mannerheim aknamunkát végez, akkor ő miért ne tehetné ugyanezt? Philips a félhomályos irodából kilépett a kivilágított folyosóra. Az átvilágítószobák felé haladva meglátta, amit keresett: a takarítószemélyzet eszközeit.
Martin meglehetősen gyakran maradt benn túlórázni, így aztán volt alkalma megismerkedni a takarítókkal. Többször előfordult, hogy nála akkor takarítottak ki, amikor még a szobájában volt. Ugratták is eleget, hogy titokban az íróasztala alatt alszik. Érdekes összetételű csapat volt ez: két huszonöt év körüli férfiból – az egyik fehér, a másik fekete –, és két idősebb asszonyból állt, akik közül az egyik Puerto Ricó-i, a másik pedig ír származású volt. Philips most az ír nővel akart beszélni, aki tizennégy esztendeje dolgozott már itt, és hivatalosan is ő volt a takarítóbrigád vezetője.
Philips az egyik átvilágítószobában talált rájuk, amint éppen kávéztak.
– Ide hallgasson, Aranyoskám – szólította meg Martin az asszonyt. Ez volt a beceneve, mert mindenkit aranyoskámnak szólított. – Be tud jutni az idegsebészet kutatólaboratóriumába?
– Ebben a kórházban én mindenhová be tudok jutni, csak a kábítószeres szekrényekbe nem – felelte az asszony büszkén.
– Pompás – mondta Martin. – Teszek magának egy ajánlatot, amelyet nem tud visszautasítani. – Elmondta, hogy negyedórára kölcsön akarja kérni az álkulcsot, hogy kihozhasson egy példányt a laboratóriumból, amelyről röntgenfelvételt akar készíteni. Cserébe az asszony ingyen csináltathat magáról egy CAT-felvételt. Aranyoskám egy teljes percig nem tért magához a nevetéstől. – Ezt ugyan nem szabadna odaadnom senkinek, de mivel magáról van szó… Csak hozza vissza, mielőtt elmennék a radiológiáról. Van rá húsz perce.
Philips az alagsoron át jutott be a kutatóközpont épületébe. A lift üresen állt az elnéptelenedett hallban; beszállt, és megnyomta a megfelelő gombot. Annak ellenére, hogy egy népes nagyváros egészségügyi központjában volt, Martin elszigeteltnek és magányosnak érezte magát. A kutatóközpontban csak nyolctól ötig zajlott az élet, mostanra már teljesen kiürült. Nem hallatszott más zaj, mint a liftaknában fütyülő szél, ahogy a fülke meglódult fölfelé. Kinyílt az ajtó, és ő kilépett egy gyéren megvilágított előtérbe. A vészkijáraton át egy hosszú folyosóra jutott, amely végigfutott az épület egészén. Az energiatakarékosság miatt csak itt-ott égett egy lámpa. Aranyoskám egyetlen kulcs helyett odaadta neki az egész kulcscsomót; amely meg-megcsörrent a néma házban.
Balra a harmadik ajtó vezetett az idegsebészet laboratóriumába, amely csaknem a folyosó túlsó végéből nyílt, s minél közelebb ért hozzá Martin, annál inkább nőtt benne a feszültség. A laboratórium ajtaja fémből készült, mindössze a közepén volt egy tejüveg ablak. Martin lopva hátratekintett, majd beillesztette az álkulcsot a zárba. Az ajtó kitárult. Philips sietve belépett, és becsukta maga után az ajtót. Nevetni próbált a saját idegességén, de nem sikerült. Már túlságosan a hatalmába kerítette. Rá kellett döbbennie: betörőnek bizony nem válna be.
Felkapcsolta a villanyt, s összerezzent a kapcsoló szokatlanul hangos kattanásától. A hatalmas termet fluoreszkáló fény öntötte el. A helyiség közepéig futó két pultba mosogatókat és gázégőket építettek be, fölöttük laboratóriumi eszközökkel megrakott polcok álltak. A terem túlsó végében helyezték el az állatsebészetet, amely egészen olyan volt, mint egy modern műtő, enyhe kicsinyítésben. Nem hiányoztak a műtőlámpák, a műtőasztal, de még az altatóberendezés is megvolt benne. Nem választották el magából a laboratóriumból, mindössze kicsempézték a padlóját. Mindent egybevéve, impozáns látvány volt; fényes bizonyítéka annak, milyen ügyes Mannerheim, ha pénzt kell szerezni a kutatásaihoz. Philipsnek sejtelme sem volt arról, vajon hol tárolják a kioperált agyakat, de sejtette: nyilván jókora gyűjtemény lehet belőlük, ezért a nagyobb szekrényeket kezdte nézegetni. Keresése nem járt sikerrel, de a műtő közepében egy újabb ajtóra bukkant. Ezen dróthálóval megerősített, átlátszó üvegtábla volt; Martin előrehajolt, hogy bekukucskáljon a mögötte lévő, sötét helyiségbe. Az ajtó mögött polcokat látott, melyeken üvegedények sorakoztak; egy sor edény konzerváló folyadékban tartósított agyat tartalmazott. Martin nyugtalansága másodpercről másodpercre nőtt. Most, hogy meglátta az agyakat, elhatározta, hogy mihelyt megtalálta McCarthyét, már megy is vissza. Benyomta az ajtót, és villámgyorsan olvasni kezdte a címkéket. Erős állatbűz csapta meg az orrát, és a sötét helyiség bal oldalán ketreceket pillantott meg. Most azonban csak az edények érdekelték: a címkéken ott állt a név, az azonosítási szám és egy dátum. Philips sejtette, hogy ez a páciens halálának időpontját jelzi. Szaporán lépkedett az üvegedények hosszú sora előtt, s mivel csupán az üvegajtó mögül szűrődött be némi fény, minden lépésnél egészen közel kellett hajolnia a címkéhez. McCarthyé a helyiség túlsó végében volt, egy kijárati ajtó közelében. Már éppen fölnyúlt volna az üvegért, amikor szinte megdermedt egy vérfagyasztó sikolytól. Nyomban utána egymáshoz ütődő fémes hangú csikorgás-csattogás hallatszott. Philips megroggyant térddel pördült hátra, hogy védelmezze magát. Újabb sikoly hasított a levegőbe, de a támadás elmaradt. Martin azon kapta magát, hogy egy ketrecbe zárt majommal néz farkasszemet Az állat tombolt dühében. Izzó parázs volt a szeme, hátrahúzott ajka szabadon hagyta vicsorgó fogait, melyek közül kettő kitörött, amikor megpróbálta átharapni börtöne vasrácsát. Fejéből elektródák álltak ki, mint egy színes drótkorona.
Philips rádöbbent, hogy az egyik olyan állattal áll szemben, amelyet Mannerheim és emberei sikoltozó szörnyeteggé változtattak. Köztudott volt, hogy Mannerheim legújabban a dühreakciók kiváltódásának pontos helyét kutatja az agyban. Más kutatók véleménye, miszerint ilyen központ nem létezik, Mannerheimet egyáltalán nem érdekelte.
Mikor Philips szeme megszokta a sötétséget, látta már a többi ketrecet is. Egy-egy különféle koponyacsonkításon átesett majom volt valamennyiben. Voltak köztük olyanok, amelyeknek a teljes hátulsó koponyája hiányzott: a csont helyén plexiüveg félgömb volt, amelyből százával lógtak ki. – a beágyazott elektródok. Akadtak köztük rendkívül szelídek is – ezeknek minden bizonnyal eltávolították a halántéklebenyét.
Philips fölegyenesedett. Fél szemét egyre az őrjöngve sikoltozó, ketrecét rázó állaton tartva leemelte McCarthy részben felboncolt agyát tartalmazó üveget. Mögötte gumiszalaggal átkötött lemezeket látott; ezeket is magához vette. Már indult, amikor hallotta, hogy a laboratórium külső ajtaja nyílik, majd csukódik, s nyomban ezután tompa hangok szűrődtek be hozzá.
Martin pánikba esett. Az üvegedénnyel, a metszetekkel és a kulcskarikával egyensúlyozva kinyitotta az állatok szobájának hátsó ajtaját A tűzlépcsőt látta maga előtt, amely végtelennek tűnő csigavonalban szaladt lefelé. Philips a lépcső tetején megtorpant, belátva, hogy menekülésnek semmi értelme. Nem csukta be, csak behúzta az ajtót, és visszament a laboratóriumba.
– Jé, ez Philips doki – mondta meghökkenve az egyik biztonsági ember. Peter Chobaniannak hívták, s a kórházi kosárlabdacsapatnak tagjaként számos, éjszakába nyúló traccspartit töltött már együtt Martinnal. – Mit csinál idefönt?
– Megéheztem – felelte Martin komoly arccal, és magasra emelte a preparátumot.
– Áááá – mondta erre Chobanian, és félrefordította a fejét. – Amíg nem dolgoztam itt, azt hittem, csak a pszichiáterek dilisek.
– Komoly leszek – folytatta Philips, és rogyadozó lábbal elindult feléjük. – Megröntgenezem ezt a példányt. Úgy volt, hogy a nap folyamán elviszem, de nem volt időm… – Bólintott a másik őr felé, akit nem ismert.
– Máskor szóljon nekünk, mielőtt idejön – mondta Chobanian. – Egy-két mikroszkóp már kisétált ebből a kórházból, most aztán egy kicsit jobban vigyázunk.
Philips rávette az egyik éjszakás röntgentechnikust, hogy ugorjon át az ügyeletről az idegröntgenre, hátha ő okosabb lesz nála. Sehogy sem sikerült ugyanis McCarthy papírtálcára helyezett agyszeleteiről röntgenképet készítenie. Akárhogy próbálta is, a felvétel rossz lett: alig lehetett kivenni a belső szerkezetet. Hiába csökkentette az áramerősséget, az sem segített. A technikus csak ránézett az agyra, és elzöldült. Amikor elment, Martin végre rájött, mi lehet a baj. Hiába volt az agy formaldehidben, nyilván oly mértékben felbomlott már a belső szerkezete, hogy a röntgenes definícióra már nincs esély. Visszacsúsztatta hát az edénybe, majd fogta a metszetekkel együtt, és elindult a kórbonctanra.
A laboratórium nyitva volt ugyan, de egy lélek sem volt bent. Ha valaki netán mikroszkópot akar lopni, ide kellene jönnie, gondolta Philips. Benyitott a boncterembe. Ott sem volt senki. Amint elsétált a középen lévő, hosszú asztal mellett, amelyen mikroszkópok sora állt, eszébe jutott, amikor először nézte meg a saját vérét. Jól emlékezett, micsoda rettegéssel figyelte, vajon nem fedezi-e föl benne a fehérvérűség jelét. Az orvosi tanulmányok ideje egyben a képzelt betegségek időszaka is, és Martin ezek közül jóformán egyet sem hagyott ki.
A szoba túlsó vége felé haladva észrevett egy Bunsen-égőt, amely fölött egy csőrös pohárban víz forrt. Letette az edényt meg a lemezeket, és várt. Nem kellett sokáig várnia. Hamarosan bekacsázott egy hájas gyakorló kórboncnok. Nyilván nem számított látogatóra, mert menet közben húzta fel a sliccén a cipzárat. Benjámin Barnesnek hívták. Philips bemutatkozott, majd egy szívességre kérte Barnest.
– Miféle szívességre? Csak éppen befejezem ezt a boncolást, és már húzom is a csíkot
– Mindössze néhány metszetről volna szó. Nem vetne rájuk egy pillantást?
– Annyi mikroszkóp van itt, ahányat akar. Miért nem szolgálja ki magát?
Ez elég nagy szemtelenség volt egy végzett orvossal szemben, még ha az más osztályon dolgozik is, de Martin lenyelte a bosszúságát.
– Már jó néhány éve nem csináltam ilyesmit – felelte –, és egyébként is, ez egy agy, amiben én sohasem voltam valami kiváló.
– Akkor forduljon inkább a szakemberekhez holnap reggel – mondta Barnes.
– Most csak egy futó benyomásra lenne szükségem – erősködött Martin. Ő cseppet sem találta vidámnak a kövér embereket, és ez a kórboncnok csak megerősítette ebben a véleményében.
Barnes kelletlenül vette kézbe a lemezeket, és az egyiket a mikroszkóp alá helyezte. Gondosan megvizsgálta, majd újat tett a helyére. Körülbelül tíz perc alatt végzett valamennyivel.
– Érdekes – mondta végül. – Nézze csak! – Félrehúzódott, hogy helyet adjon Martinnak.
– Látja azt a nyitott részt? – kérdezte Barnes.
– Hogyne.
– Ott valamikor egy idegsejt volt. – Philips Barnesre pillantott. – Valamennyi piros ceruzával megjelölt metszeten vagy hiányoznak, vagy igen rossz állapotban vannak az idegsejtek. És az a furcsa – folytatta Barnes –, hogy gyulladásnak egyáltalán nincs nyoma. Fogalmam sincs, mi lehet ez. Ha le kellene írnom, körülbelül így hangzana: "multifokális idegsejtelhalás, a kórok ismeretlen."
– Találgatni sem akar? – érdeklődött Philips.
– Nem.
– Mit szólna egy szklerózis multiplexhez?
Barnes elfintorította az arcát.
– Talán. A szklerózis multiplexnél is tapasztalható olykor elváltozás a szürkeállományban, noha az ilyesmi rendszerint a fehérállományra jellemző. De ez itt nem úgy fest. Több nyomát látnám a gyulladásnak. Csak a gerincvelő megfestése után mondhatnék biztosabbat.
– Nem lehet esetleg kalcium? – kérdezte Philips. Tisztában volt vele, hogy kevés anyag befolyásolja a röntgenkép sűrűségét, de a kalcium ezek közé tartozik.
– Semmit sem látok, ami arra utalna. De ahhoz is meg kellene festenem.
– Még valami – mondta Philips. – Szeretnék néhány metszetet a nyakszirtlebenyből. – Rápaskolt az üvegedény tetejére.
– Azt hittem, csak az a kívánsága, hogy nézzem meg a metszeteket – felelte Barnes.
– Úgy van. Azt nem akarom, hogy az agyat megnézze, csak készítsen belőle metszetet. – Fárasztó nap állt Martin mögött, és semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy egy lusta kórboncnokkal vitázzék. Barnes érezte, hogy jobb, ha most nem felel. Felkapta az üveget és átcsoszogott a boncterembe. Philips a nyomában. Barnes egy kaparókanállal kiemelte a formaldehidből az agyat, és letette a mosogató melletti rozsdamentes acélpultra. Meglóbálta az egyik széles pengéjű boncolókést, és megkérdezte Philipset, mutassa, melyik részt kívánja. Majd levágott néhány szeletet, melyeket parafinba ágyazott.
– Holnapra elkészülnek a metszetek. Milyen festőanyagot akar?
– Lehetőleg mindenfélét – felelte Philips. – És még valami. Ismeri azt az embert, aki éjszakánként a halottaskamrát őrzi?
– Wernerre gondol?
Philips bólintott.
– Felületesen. Fura fickó, de megbízható, és jól dolgozik. Évek óta ott van.
– Gondolja, hogy megvesztegethető?
– Fogalmam sincs róla. Miért akarná bárki megvesztegetni?
– Akármiért. Agyalapi mirigyhormonokért, aranyfogakért, mit tudom én.
– Hát nem tudom. De ha belegondolok, nem lepne meg.
Az idegsebészeti laboratóriumban szerzett nyugtalanító tapasztalatok hatására Philips még kényelmetlenebb érzésekkel követte az alagsori halottaskamra felé vezető vörös vonalat. A hatalmas, barlangszerű, sötét terem kiváló díszletként szolgálhatott volna egy kísértethistóriához. A hamvasztókemence ajtajának kvarcablaka úgy izzott a sötétben, akár egy küklopsz szeme,
– Az isten szerelmére, Martin, mi ütött beléd? – morgott magában Philips, és megpróbálta összeszedni maradék bátorságát. A halottaskamra pontosan úgy nézett ki, mint előző este. Az egy szál dróton függő, burátlan égők furcsa, szinte földöntúli jelleget adtak a helyiségnek. A levegőben enyhe bomlásszag terjengett. A hűtőkamra ajtaja félig nyitva állt, mogulé kiszűrődött némi fény, amely megvilágította az ajtónyitáson előgomolygó hideg párát.
– Werner! – kiáltotta Philips. A hang visszaverődött a csempézett falakról. Válasz nem érkezett. Philips belépett, és az ajtó nyomban becsukódott mögötte.
– Werner! – A csendet csak egy rossz csap csöpögése törte meg. Philips óvatosan elindult a hűtőkamra ajtaja felé, és belesett. Werner épp az egyik holttesttel vesződött. Nyilván leeshetett az ágyról, mert Werner éppen akkor emelte föl a meztelen, merev tetemet, hogy óvatosan visszahelyezze. Segítségre lett volna szüksége, de Philips nem mozdult, csak figyelte. Amikor Wernernek végre sikerült visszatennie a hullát, Philips belépett a hűtőtérbe. – Werner! – A hangja fakón, élettelenül zörgött.
A férfi behajlította a térdét, és fölemelte a kezét, mint valami támadásra induló gorilla.
– Beszélni akarok magával – mondta Philips. Szerette volna, ha a hangja parancsolóan cseng, de szavai szánalmasan elhaltak. Most, hogy halottak vették körül, önbizalma teljesen elpárolgott. – Megértem a helyzetét, és nem is akarok semmi bajt okozni magának, de szükségem volna némi információra.
Mihelyt felismerte Philipset, Werner teste ellazult, de nem mozdult el a helyéről. Lélegzete apró felhőkben párolgott ki a szájából.
– Meg kell találnom. Lisa Marino agyát. Engem nem érdekel, ki vitte el és miért. Egy kutatáshoz lenne szükségem rá, hogy megnézzem.
Werner úgy állt ott, mint egy szobor. Ha nem látszott volna a lehelete, ki sem rítt volna a hullák közül.
– Ide figyeljen! – folytatta Martin. – Hajlandó vagyok fizetni magának. – Életében még soha nem próbált senkit megvesztegetni.
– Mennyit? – kérdezte Werner.
– Száz dollárt – felelte Philips.
– Semmit sem tudok Marino agyáról.
Philips a férfi fagyos arcára nézett. A körülmények szinte megbénították. – Hát akkor hívjon föl a röntgenosztályon, ha mégis eszébe jutna valami. – Megfordult és kisétált, de a folyosón már akaratlanul is futólépésben haladt tovább a lift felé.
A ház külső előcsarnokába lépve Philips a névtáblák között kezdett keresgélni. Körülbelül tudta, merre van Denise-é, mégis mindig beletelt egy kis időbe, mire megtalálta. Miután megnyomta a fekete gombot, kezét az ajtókilincsen nyugtatva várta, hogy a berregő hang után beléphessen.
A ház belsejében olyan szag terjengett, mintha minden lakó valami hagymás ételt sütne vacsorára. Philips elindult a lépcsőn fölfelé. Volt ugyan lift, de mindig rengeteget kellett várni rá, hacsak nem állt éppen a földszinten. Denise csak a harmadikon lakott, és Philipsnek nem esett nehezére a lépcsőmászás. Ám most, hogy az utolsó fordulóhoz ért, rá kellett döbbennie, mennyire fáradt.
Denise újabb változáson ment át. Már nem látszott fáradtnak, és, mint mondta, fürdés után még szundított is egy keveset. Most nem viselt hajcsatot, fényes haja gyengéd hullámokban keretezte az arcát. Rózsaszín, pántos blúz volt rajta, amely csak annyit fedett fel, amitől a képzelet szárnyakat kaphatott. Martin úgy érezte, fáradtsága kezd elmúlni. Mindig csodálta, hogyan képes Denise egy pillanat alatt kibújni kórházi énjéből, bár tudta, bízik annyira szellemi képességeiben, hogy időnként bátran szabadjára engedheti női fantáziáját is. Denise-ben ez a két dolog ritka és csodálatos egyensúlyban állt.
Már az ajtóban összeölelkeztek, majd egyetlen szó nélkül, kart karba öltve sétáltak be a hálószobába. Martin lehúzta magával Denise-t az ágyra, aki eleinte csak elfogadta, de fokozatosan, egyre szenvedélyesebben viszonozta is Martin közeledését, míg végül egyszerre el nem érkeztek a beteljesülés pillanatához.
Aztán csak feküdtek egymás mellett, élvezve a másik közelségét, s gondolatban újra átélve a gyönyört, amit a másiktól kaptak. Kis idő múlva Martin felkönyökölt, s másik kezének mutatóujját végighúzta a lány finoman metszett orrán, aztán a száján.
– Úgy érzem, a kapcsolatunk kezd elszabadulni – szólalt meg mosolyogva.
– Egyetértek.
– A tüneteket már néhány hét óta észlelem magamon, de csak az elmúlt két napban jöttem rá a helyes diagnózisra. Szerelmes vagyok beléd, Denise.
Denise úgy érezte, számára még soha nem jelentett ennyit ez a szó. Martin eddig még sohasem beszélt szerelemről, mindössze annyit mondott, hogy Denise nagyon fontos a számára.
Gyengéden megcsókolták egymást. Szavakra már nem is volt szükség, de az imént elhangzottak új dimenzióval gazdagították kapcsolatukat.
– Most, hogy szerelmet vallottam neked – szólalt meg Martin néhány perc múlva –, bizonyos értelemben félek is egy kicsit. Az előző kapcsolatomat is az tette tönkre, hogy orvos vagyok, és félek, hátha ismét ez lesz belőle.
– Nem hinném.
– De én igen. A mi hivatásunk úgy tartja fogva az embert, hogy közben egyre több váltságdíjat követel.
– De ezzel én tisztában vagyok.
– Ebben nem vagyok egészen biztos. Még nem – felelte Martin. Érezte, hogy a megjegyzése leereszkedően hangzik, de tudta, hogy Denise-t pályájának ebben a szakaszában még aligha győzhetné meg arról: egy osztály vezetése a gyógyítómunkában is épp olyan taposómalom, mint akármely más szakmában. Ráadásul Goldblatt kapcsolatukat kifogásoló megjegyzése is élénken élt az emlékezetében, az aggodalma tehát nem volt alaptalan.
– Azt hiszem, jobban értem, mint gondolnád – mondta Denise. – Szerintem nagyon megváltoztál a válásod – óta. Akkoriban még a karrieredet tartottad a legfontosabbnak, mint egy igazi férfias férfi. Azt hiszem, mostanra ez már megváltozott. Most már te is tudod, hogy a boldogságot inkább a személyes kapcsolatokban lehet megtalálni.
Martin hallgatott. Denise éleslátása éppúgy meglepte, mint az, hogy ő ennyire kiismerhető. A csöndet végül Denise törte meg. – Csak azt nem tudom megérteni, hogy ha több időt akarsz szánni a kórházon kívüli életedre, akkor miért nem könnyítesz kicsit a kutatómunkádon?
– Mert éppen az lehet a szabadságom kulcsa – felelte Martin, és magához ölelte a lányt. – Te vagy számomra a beteljesülés ígérete, a kutatás viszont nemcsak azt adhatja meg, amit a hivatásomtól várok, hanem azt is, hogy egyszer majd több időm legyen a számodra.
Újra megcsókolták egymást, s ebben már benne volt kinyilvánított érzelmeik biztonsága is. De most, amint egymás karjában feküdtek, elhatalmasodott rajtuk a fáradtság, és tudták, hogy végre aludniuk is kell. Miközben Denise fogat mosott a fürdőszobában, Martin gondolatai ismét visszatértek Lynn Anne titokzatos eltűnésére. A fürdőszoba csukott ajtajára pillantva hirtelen úgy döntött, gyorsan fölhívja a kórházat. Emlékeztette a nővért, hogy Lynn Anne-t az ambulancián keresztül vették föl majd rögtön utána elszállították. A nővér emlékezett az esetre, mert az átszállítás nyomban azután történt, hogy végzett a szükséges papírmunkával. Martin megkérdezte, nem emlékszik-e arra, hova vitték a beteget, a nővér azonban nemmel válaszolt. Philips megköszönte, és letette a kagylót.
Az ágyban Denise hátához simult, de egyelőre nem tudott elaludni. Hozzáfogott tehát, hogy elmesélje zavarba ejtő élményét a majmokkal, melyeknek elektródok álltak ki a fejükből, és megkérdezte, Denise szerint vajon megéri-e Mannerheimnek a kapott információ ezt az áldozatot. Denise, aki már félig aludt, csak morgott valamit válaszul, de Martin túlpörgetett agya máris átugrott a nőgyógyászati klinikán tett látogatására.
– Te jártál már valaha a kórház nőgyógyászatán? – kérdezte, miközben a könyökére támaszkodva maga felé fordította Denise-t. Ettől aztán fölébredt a nő.
– Nem. Nem jártam.
– Én jártam ott ma, és mondhatom, nagyon különös érzéseim támadtak.
– Hogy érted ezt?
– Nem is tudom. Nehéz megfogalmazni, ámbár az is igaz, hogy eddig ritkán voltam nőgyógyászaton.
– Pedig igazán vicces hely – jegyezte meg gúnyosan, és elfordult Martintól.
– Megtennéd nekem azt a szívességet, hogy bejelentenéd magad?
– Úgy érted, mint beteg?
– Úgy is lehet. Kíváncsi lennék, mi a véleményed a személyzetről.
– Hát, az idei ellenőrző vizsgálatot már amúgy is régóta halogatom. Tulajdonképpen ott is megnézethetném magam. Holnap átszólok nekik.
– Kösz – mondta Martin, s végre ő is álomba zuhant.

10.

Hét óra elmúlt, amikor Denise fölébredt, és az óráért nyúlt. Elszörnyedve látta, késő van már. Annyira megszokta, hogy Martin hatkor úgyis fölébreszti, hogy elalvás előtt föl sem húzta az ébresztőórát. Ledobta magáról a takarót, s kirohant a fürdőszobába, hogy gyorsan lezuhanyozzék. Amikor Philips kinyitotta a szemét, már csak a csupasz hátát látta keresztülvillanni a hallon. Ennél szebb látvánnyal el sem lehetne kezdeni a napot.
Philips szándékos elalvása tulajdonképpen hadüzenet volt régi életének, ennek megfelelően élvezettel nyújtózott ki a meleg ágyban. Még azt is fontolgatta, ne aludjék-e tovább, de aztán az a még csábítóbb ötlete támadt, hogy követi Denise-t a zuhany alá.
Mire kiért a fürdőszobába, a lány már majdnem készen volt, és semmi hajlandóságot sem mutatott az enyelgésre. Mikor Philips megállt előtte, a lány ingerülten emlékeztette arra, hogy a reggel nyolckor kezdődő konzultáción már várják tőle a röntgenfelvételekét.
– Kapnál tőlem orvosi igazolást a késésért… – búgta Martin.
Denise válaszul Martin fejéhez vágta nedves törülközőjét, és kilépett a zuhany alól. Martin a víz csobogásán át hallotta a hangját: – Ha rendes időben végzel, ma este főzök vacsorát.
– Nem szeretem, ha meg akarnak vesztegetni – kiáltott vissza Martin. – Meglátom, mit mond a kórbonctan McCarthy agymetszeteiről, és remélem, készíthetek Kristin Lindquistről néhány rétegfelvételt, meg egy CAT-vizsgálatot. Ezen kívül még egy csomó régi filmet is szeretnék átfuttatni a számítógépen. Ma a kutatás lesz az első.
– Makacs vagy – mondta Denise.
– Kényszeres – helyesbített Martin.
– Szerinted mikor menjek át a nőgyógyászatra?
– Minél előbb.
– Oké. Holnap elintézem.
Míg Denise a haját szárította, a beszélgetés félbeszakadt. Mindkettőjüknek bonyolult balettmozdulatokat fellett végezniük, hogy elférjenek az apró fürdőszobában. Denise, miközben orrával szinte súrolva a tükör lapját, a szemét festette, azt kérdezte:
– Szerinted mi okozza a sűrűségváltozást azokon a röntgenfelvételeken?
– Igazán nem tudom – felelte Philips, aki éppen a haját próbálta úgy-ahogy rendbe hozni. – Éppen ezért kértem azokat a metszeteket a kórbonctantól. Denise kissé hátrahajtott fejjel szemlélte a művét. – Nekem az az érzésem, hogy ha erre a kérdésre választ kapsz, az többet segítene, mint ha a rendellenességet egyetlen meghatározott kórhoz, például a szklerózis multiplexhez próbálod társítani.
– Igazad van – egyezett bele Philips. – A szklerózis multiplexet csak a fejlapok sugalmazták. Az csak találgatás. De tudod, mit? Éppen most adtál nekem egy újabb ötletet.

*

Philips az alagsor felől lépett be a régi egyetem épületébe. Az utcai Bejáratot már réges-rég lezárták. Amint fölfelé haladt a lépcsőn, maga is meglepődött, milyen nosztalgiával tölti el a hely azok után az évek után, amikor a jövő még csupa ígéret volt. Amikor az ismerős ajtókhoz ért, amelyeken még ott voltak a régi, kopott piros táblák, megállt. Az elegáns betűkkel írt táblára: ORVOSTUDOMÁNYI EGYETEM, valaki kutyafuttában durva lécet szögezett keretbe. Alatta rajzszöggel fölerősített kartonlapon ez állt: Az – Egyetem a Burger-épületbe költözött. A tiszteletre méltó, öreg ajtókon túl minden romokban hevert. A régi előcsarnokot szétbontották, a tölgyfából készült faburkolaton árverésen adtak túl. Az újjáépítés pénzforrásai nyilván még a bontás befejezése előtt elapadtak.
Martin végigment a törmelékek között kitaposott ösvényen, mely megkerülte a hajdani portásfülkét, majd elindult fölfelé a kanyargós lépcsőkőn. Amikor lenézett az előcsarnokra, láthatta az eltorlaszolt utcai bejáratot. Az ajtószárnyakat vastag lánc fogta össze.
Philips a Barrow-előadóterembe igyekezett. Odaérve egy új felirat ötlött a szemébe: SZÁMÍTÓGÉPKUTATÓ RÉSZLEG: MESTERSÉGES INTELLIGENCIA OSZTÁLY. Philips benyitott, majd a vascsövekből készült korlát mentén föllépkedve lenézett a félkör alakú előadóterembe. Az ülőhelyeket elvitték. A sorok helyén szabályos elrendezésben mindenféle alkatrészek hevertek. Középen két nagyméretű számítógépegység állt, melyek a megszólalásig hasonlítottak a Philips irodájában lévő kis processzorra. Egy rövid ujjú, fehér köpenyt viselő fiatalember dolgozott az egyiken. Egyik kezében forrasztópákát, a másikban egy drótot tartott.
– Keres valakit? – kiáltotta.
– Igen, William Michaelst – üvöltötte vissza Philips.
– Még nincs itt. – A férfi letette a szerszámot meg a pákát, és elindult Philips felé. – Akar üzenetet hagyni neki?
– Csak annyit mondjon Mr. Michaelsnek, hívja föl Philipset.
– Szóval maga dr. Philips! Örülök, hogy találkoztunk. Én Carl Rudman vagyok. Mr. Michaels egyik végzős hallgatója. – Rudman a rácsok között odanyújtotta a kezét. Philips megrázta, majd lenézett a tekintélyt parancsoló szerkezetre.
– Tiszteletre méltó gépezetet állítottak föl itt. – Martin eddig még nem járt a számítógépes laboratóriumban, és álmában sem gondolta volna, hogy az ilyen terjedelmes lehet. – Bevallom, kicsit furcsán érzem magam itt. Ide jártam egyetemre, valamikor még hatvannégyben, és ebben az előadóteremben mikrobiológiát hallgattam.
– Hát – mondta Rudman –, legalább használjuk valamire. Talán sehol sem találtunk volna helyet magunknak, ha nem fogy el a pénz, amit az átépítésre szántak. Ráadásul ennél jobb hely nem is létezhet a számítógépes munkára, mert ide egyáltalán nem jár senki.
– És a mikrobiológiai laboratóriumok még mindig megvannak épségben az előadóterem mögött?
– Meg bizony. Ami azt illeti, éppen ott folytatjuk a memóriakutatásainkat. Tökéletesen elszigetelt helyek. Lefogadom, sejtelme sincs róla, mennyi kémkedés zajlik a számítógépek körül.
– Tényleg nincs – felelte Philips, és ebben a pillanatban megszólalt a csipogója. Kikapcsolta, és tovább kérdezősködött: – Tud valamit a koponyakiértékelő programról?
– Hát persze. A mesterséges intelligencia-programunk prototípusáról van szó. Erről nagyon sokat tudunk itt mindannyian.
– Nos, akkor talán a kérdésemre is tud válaszolni. Azt akartam kérdezni Michaelstől, hogy a sűrűségértékelést be lehet-e külön programozni.
– Hát persze. Kérdezze csak meg a gépet. Ez a masina mindenre képes, éppen csak a cipőjét nem pucolja ki.

*

A kórbonctanon negyed kilenckor már teljes volt az üzem. A hosszú pult mellett gyakorló orvosok görnyedtek a mikroszkópok fölé. Negyedórája érkeztek már a sebészetről a fagyasztott metszetek. Martin az irodájában találta Reynolds! egy bonyolult mikroszkóp előtt, amelynek a tetejére egy harmincöt milliméteres kamerát szereltek, hogy le is fényképezhesse, amit éppen vizsgál.
– Ráérsz egy percre? – kérdezte Philips.
– Persze. Egyébként már megnéztem azokat a metszeteket, amelyeket az este hoztál. Benjamin Barnes hozta be ma reggel.
– Barátságos fickó – jegyezte meg Martin gúnyosan.
– Zsémbes, az igaz, de érti a dolgát. Különben is szeretem, ha itt látom magam körül. Mindjárt soványabbnak érzem magam.
– Mit találtál a metszeteken?
– Roppant érdekesek. Át akarok hívni valakit a neuropatológiáról, hogy ő is nézze meg, mert én nem tudom, mi lehet. Vagy elhaltak az idegsejtek, vagy nagyon rossz állapotban vannak, mert a magjuk sötét és felbomlófélben van. Gyulladásra viszont nemigen utal semmi. De a legfurcsább az, hogy az idegsejtpusztulás keskeny, függőleges oszlopokban történt, az agy felszínére merőlegesen. Még sohasem láttam ehhez hasonlót.
– És mit mutattak ki a különféle színezőanyagok?
– Semmit. Se kalciumot, se nehézfémeket, ha erre gondolsz.
– Ezek szerint nem láttál semmit, amit egy röntgenfelvétel kimutathatna? – kérdezte Philips.
– Semmit a világon – felelte Reynolds. – Barnes mondta, hogy a szklerózis multiplexet említetted. Arról szó se lehet. A gerincvelőben nyoma sincs elváltozásnak.
– Ha mégis még kellene kockáztatnod a diagnózist, mit mondanál?
– Nehéz dolgom lenne. Vírusra gyanakszom. De nem esküdnék meg rá. Ez az egész rendkívül furcsa.

*

Amikor Philips az irodájába ért, Helen már valósággal lesett rá. A nő felugrott, és egy halom telefonüzenettel és levéllel próbálta elállni az útját. Philips azonban balra cselezett, majd jobbról megkerülte – mindezt egy széles vigyorral. A Denise-zel töltött éjszaka után külsőleg is mintha kicserélték volna.
– Hol volt eddig? Mindjárt kilenc óra! – Helen sorolni kezdte a telefonokat, de Martin már az íróasztalán kutatott Lisa Marino koponyafelvétele után. A lista alatt megbújó kartonok alatt találta meg. Hóna alatt a felvétellel a kis számítógéphez lépett. Helen bosszúságára azonnal hozzáfogott az információ betáplálásához. Utasította a gépet, hogy határozza meg az eltérő sűrűséget.
– Dr. Goldblatt titkárnője már kétszer telefonált – közölte Helen –, és arra kért, mihelyt megérkezik, hívja vissza.
Ekkor működni kezdett a kiírószerkezet, és feltette azt a kérdést, vajon Martin digitális és/vagy analóg meghatározást kér-e. Philips nem tudta, melyik micsoda, ezért mindkettőt kérte. A szerkezet felszólította, hogy helyezze be a filmet.
– Ezen kívül – fújta tovább a magáét Helen –, telefonált dr. Clinton Clark, a nőgyógyászat vezetője. Nem a titkárnője, hanem ő maga. És a hangja nagyon mérgesen csengett. Azt akarja, hogy hívja vissza. Mr. Drake is visszahívást vár.
A kiíró ismét nekilendült, és ontani kezdte magából a számokkal teli oldalakat. Philips egyre zavartabban figyelte. Az egész olyan volt, mintha az apró gép váratlanul idegösszeroppanást kapott volna.
Helen megpróbálta túlkiabálni a sebes gépkopogást. – William Michaels is telefonált, és azt üzeni, sajnálja, hogy nem volt ott, amikor váratlanul meglátogatta a laboratóriumot. Kéri, hogy hívja fél. Houstonból is érdeklődtek, elvállalja-e a konferencia idegröntgen-szekciójának az elnökségét. Még ma választ várnak. Nézzük csak, mi van még.
Miközben Helen az üzeneteket sorolta, Philips fölemelte a számok ezreivel teleírt, érthetetlen papírokat. A kiíró végre abbahagyta a számok ömlesztését, és hozzáfogott, hogy vázlatot készítsen az oldalhelyzetű koponyáról, ahol betűkódok jelezték a különböző területeket. Philips rájött, hogyha megtalálja a megfelelő betűkódot, az megmutatja, melyik lápon szerepelnek az őt érdeklő területek. A gép azonban még nem fejezte be a munkát. Újabb vázlatot készített a koponya különböző részeiről, ahol a sűrűségértékeket szürke árnyék jelezte. Ez volt az analóg kiértékelés, amelyet már könnyebben át lehetett tekintem.
– Ja, igen! – kiáltott fel Helen. – A mai napra kiesik a második angioszoba, mert beszerelik az új filmcserélőt.
Ezt Philips már egyáltalán nem is hallotta, összehasonlítva az analóg kiértékelés területeit, észrevette, hogy a rendellenes területeken kevesebb az összsűrűség, mint a környező, normális részeken. Ez meglepte, mert – noha az elváltozások enyhék voltak – az a téves benyomás alakult ki benne, hogy a sűrűség ezeken a helyeken nagyobb. A digitális olvasatból aztán megértette, miről van szó. A számokkal teli papírokról kitűnt, hogy a szomszédos számjegyek között óriási az ugrás, ezért gondolhatott ő a röntgenfelvételek láttán apró kalciumszemcsék vagy egyéb sűrű anyag jelenlétére. Ezzel szemben a gép most közölte, hogy a rendellenes részek kevésbé sűrűek, illetve áttetszőbbek, mint a normális szövetek; ez pedig azt jelenti, hogy a röntgensugár ezeken sokkal könnyebben hatol át. Philipsnek eszébe jutott az idegsejtelhalás, amit a kórbonctanon látott, ám önmagában ez még nem okozhatta a röntgensugár elnyelését. Olyan titok lappangott itt, amire Philips nem talált magyarázatot.
– Ide nézzen! – mutatta Helennek a digitális olvasót. Helen bólintott, és úgy tett, mintha értené.
– Mit jelent ez? – kérdezte.
– Nem tudom, hacsak… – hagyta félbe a mondatot Martin.
– Hacsak mi? – tudakolta Helen.
– Adjon nekem egy kést. Akármilyen kést – mondta Philips izgatottan.
Helen, akit meglepett főnöke viselkedése, kivette a kávésdoboz melletti mogyoróvajas edénykéből a kést. Amikor visszatért vele Martin irodájába, a szava is elállt attól, amit látott: Philips egy formaldehidet tartalmazó üvegből éppen egy emberi agyat emelt ki, s letette egy újságpapírra; a tekervényeken megcsillant a röntgenkészülék fénye. Helen leküzdve hányingerét, nézte, amint Philips levág egy göröngyös szeletet az agy hátulsó részéből. Aztán visszateszi a példányt a formaldehidbe, s az újságpapíron maradt szeletkével az ajtó felé indul.
– Dr. Thomas felesége is magát várja a gerincvelőröntgenen – szólalt meg Helen, amikor látta, hogy Philips el akar menni.
Martin nem válaszolt. Egyenesen a folyosó végén található sötétkamrába ment. Beletelt néhány percbe, míg a szeme megszokta a halványvörös fényt. Akkor kivett egy előhívatlan röntgenfilmet, ráhelyezte az agyszeletet, majd mindkettőt berakta az előhívó szekrénybe. Ragasztószalaggal lezárta a szekrénykét, majd a szalagra ráírta: "Előhívatlan film. Ne nyisd ki! Dr. Philips."

*

Denise a konzultáció után fölhívta a nőgyógyászati klinikát. Addigra eldöntötte, hogy jobban megítélheti a klinika személyzetét, ha nem árulja el magáról, hogy orvos, így aztán csak annyit mondott, hogy az egyetem dolgozója. Meglepődött, amikor az asszisztensnő azt mondta, hogy kapcsolja. Aztán, amikor valaki más vette át a vonalat, Denise azon ámult el, mennyi információt kér be a klinika ahhoz, hogy valakit egyáltalán berendeljen vizsgálatra. Mindent tudni akartak az általános egészségi állapotáról, különösen az idegrendszeréről és a nőgyógyászati előtörténetéről.
– Örömmel látjuk – mondta végül a nő. – Tulajdonképpen ma délután is van egy üresedésünk.
– Az, sajnos, nem megy – felelte Denise. – Mondjuk, holnap?
– Rendben van – mondta a nő. – Háromnegyed tizenkettőkor megfelel?
– Igen – válaszolta Denise. Miután letette a kagylót, eltűnődött, vajon miért találta gyanúsnak Martin a klinikát? Az első benyomása nagyon is kedvező volt.

*

Philips egészen közel hajolt a vetítőbe helyezett gerincvelő-röntgenfelvételhez, úgy próbálta szemügyre venni, pontosan mit is csinált az ortopéd sebész Mrs. Thomas hátával. Úgy látszott, mintha az asszonyon jókora csigolyafeltárást hajtottak volna végre a negyedik ágyékcsigolyáig bezárólag. Ebben a pillanatban Philips szobájának ajtaja kivágódott, és Goldblatt viharzott be rajta dühösen. Az arca lángolt, szemüvege egészen az orra hegyéig csúszott. Martin egyetlen pillantást vetett rá, aztán folytatta a munkáját.
Goldblattot még jobban felbőszítette, hogy így semmibe veszik.
– A szemtelensége egyszerűen elképesztő! – mordult föl.
– Úgy rémlik, kopogás nélkül rontott be ide, uram! Én tiszteletben tartom az ön irodáját, és azt hiszem, ugyanezt elvárhatom öntől is.
– A magántulajdon iránt az utóbbi időben tanúsított viselkedése nem indokolja az efféle udvariaskodást. Mannerheim ma hajnalban őrjöngve hívott fel telefonon, hogy maga betört a kutatólaboratóriumába, és ellopott onnan egy példányt. Igaz ez?
– Csak kölcsönvettem – felelte Philips.
– Még hogy kölcsönvette! Krisztusom! – üvöltötte Goldblatt. – Tegnap pedig egy holttestet vett kölcsön a halottaskamrából. Mi az ördög van magával, Philips? Szakmai öngyilkosságot akar elkövetni? Ha erről van szó, mondja meg! Mindkettőnk helyzetét megkönnyítené.
– Ez minden? – kérdezte Philips, nyugalmat színlelve.
– Nem! Ez még nem minden! – üvöltött Goldblatt. – Clinton Clarktól hallom, hogy maga hegyi beszédet tartott az ő egyik legkitűnőbb gyakorló orvosának a nőgyógyászati klinikán. Philips, maga teljesen megbolondult? Maga neuroradiológus! És ha szakmailag nem lenne olyan jó, ebben a pillanatban kipenderíteném innen!
Philips nem válaszolt.
– Az a baj – mondta kissé enyhültebb hangon Goldblatt –, hogy maga kiváló neuroradiológus. Azt akarom, hogy egy darabig most húzza meg magát, oké? Mannerheim nagyon kellemetlen tud lenni. Ne akaszkodjon össze vele. És az ég szerelmére, kerülje a laboratóriumát! Nem szereti, ha bárki ott ólálkodik. Fényes nappal sem, hát még éjszaka!
Belépése óta Goldblatt most először nézett körül Philips feldúlt irodájában. A hihetetlen rendetlenség láttán elakadt a szava. Amikor visszafordult Philipshez, egy teljes percig némán nézett rá. – A múlt héten még semmi baja sem volt, és nagyszerű munkát végzett. Kezdettől fogva úgy néztünk magára, mint akire egyszer majd rábízhatjuk itt az ügyek vezetését. Azt akarom, hogy újra a régi Martin Philips legyen! Nem értem, miért viselkedik így az utóbbi időben, és miért néz ki így ez a szoba. De annyit mondhatok: ha nem szedi össze magát, más állás után nézhet.
Goldblatt sarkon fordult, és kiment a szobából. Philips szótlanul bámult utána. Azok után, hogy mennyit ábrándozott a függetlenségről, ijesztő volt a gondolat, hogy akár ki is rúghatják.
Ezek után nagy lendülettel munkához látott. Végigrohant a részlegen, megnézett minden folyamatban lévő esetet, s megtette a javaslatait, ahol szükségesnek érezte. Átnézte az időközben felgyülemlett reggeli filmeket. Saját kezűleg készített el egy komplikált bal oldali angiogramot, amely kétséget kizáróan igazolta, hogy a beteget nem kell megműteni. Összeszedte a medikusokat, és olyan előadást tartott nekik a CAT-letapogatóról, amitől leesett az álluk, s néhányan bizonyára egy szót sem értettek belőle. Közben utasította Helent, hogy válaszoljon valamennyi levélre és üzenetre, melyek az elmúlt néhány nap alatt felhalmozódtak az asztalán. És mindennek a tetejébe még arra is szerzett embert, hogy a szobájában összehordott koponyafilmeket bizonyos rendszer szerint összerakja, így délután három órára már újabb hatvan régi filmet futtathatott át a számítógépen, s az eredményeket össze is hasonlíthatta a régi kiértékelésekkel. A program tökéletesen működött.
Fél négykor kidugta a fejét, és megkérdezte Helent, nem telefonált-e egy bizonyos Kristin Lindquist. A titkárnő a fejét rázta. Ekkor átsétált a röntgenszobákhoz, és megkérdezte Kenneth Robbinst, járt-e itt a fiatal hölgy. A válasz ismét tagadó volt.
Négy órára újabb hat filmmel végzett. A gép ezúttal is jobb radiológusnak bizonyult nála, mert egy olyan elmeszesedés nyomára bukkant, amely agyhártyadaganatra utalt. Amikor Philips újra megnézte a filmet, látta, hogy a gépnek igaza van. Félretette a felvételt, és megnézte, megtalálta-e már Helen a beteget.
Negyed ötkor Philips feltárcsázta Kristin Lindquist telefonszámát. A szobatársnője vette föl a második csöngetésre.
– Sajnálom, dr. Philips, de nem láttam Kristint azóta, hogy ma reggel elindult a Metropolitan Museumba. Nem volt ott a tizenegyes és a negyed kettes órákon sem, ami elég szokatlan tőle.
– Megpróbálná esetleg megkeresni és megkérni, hogy hívjon föl engem? – kérdezte Philips.
– Örömmel. Őszintén szólva, kicsit aggódom érte.
Háromnegyed ötkor Helen behozta a napi aláírnivalókat, hogy hazafelé menet föladhassa a leveleket. Nem sokkal fél hat után betoppant Denise.
– Mintha kezdenének alakulni a dolgok – nézett körül elismerően.
– Ez csak a látszat – jelelte Philips, miközben a lézeres letapogató kikapott a kezéből egy röntgenfilmet.
Becsukta az iroda ajtaját, és szorosan átölelte a lányt. Alig bírta elengedni, s amikor végre mégis sikerült, Denise fölnézett rá:
– Mivel érdemeltem én ezt ki?
– Egész nap rád gondoltam, és újra átéltem a múlt éjszakát. – Jó lett volna elmesélni Denise-nek, mivel fenyegette meg Goldblatt ma reggel, és elmondani neki, hogy ezentúl egész életében maga mellett szeretné tudni. Csak az volt a baj, hogy egész nap még csak gondolkodni sem ért rá, és most nem akarta ugyan, hogy Denise elmenjen, mégis egyedül szeretett volna maradni, ha csak kis időre is.
Amikor a lány eszébe juttatta, hogy estére vacsorával várja, Martin tétovázott. Aztán, a lány megbántott arcát látva, azt mondta:
– Arra gondoltam, hogyha most egy csomót le tudnék futtatni ezekből a régi filmekből, szombat este talán kimehetnénk kocsival a szigetre.
– Az nagyon jó lenne – mondta Denise megenyhülve. – Egyébként fölhívtam a nőgyógyászatot, és holnap délre megbeszéltem velük egy időpontot. – Helyes. Kivel beszéltél?
– Nem tudom. De nagyon kedvesek voltak, és úgy hangzott, mintha őszintén örülnének, hogy rendelkezésemre állhatnak. Mondd, ha elég korán végzel, nem jönnél át mégis hozzám?

*

Egy órája mehetett el Denise, amikor megérkezett Michaels, és örömmel nyugtázta, hogy Philips végre komolyan munkához látott.
– Felülmúlja minden várakozásomat – mondta Martin. Eddig még egyetlen téves negatív lelete nem volt.
– Mesés – mondta Michaels. – Lehet, hogy máris messzebbre jutottunk, mint gondoltuk.
– Nagyon úgy néz ki. Ha továbbra is így haladnak a dolgok, őszre már egy működő, sőt sorozatban is gyártható rendszer lesz a kezünkben. Elő is állhatnánk vele az idei radiológiai konferencián. – Philips gondolatban már élvezte is a hatást. Ettől aztán egyszeriben nevetségessé vált a szakmai kétely, ami reggel elfogta. Miután Michaels elment, folytatta a munkát. Kitalált egy módszert, amellyel meggyorsította az eljárást. De közben egyre jobban nyugtalanította Kristin Lindquist távolléte. Kezdetben csak bosszantotta a lány megbízhatatlansága, de mindinkább úgy érezte, hogy ő felelős érte. Túl sok lenne már a véletlenből, ha ezzel a nővel is történnék valami, ami megakadályozná, hogy újabb röntgenfelvételeket készítsen.
Kilenc óra körül ismét felhívta – Kristin számát A szobatársnője az első csöngetésre fölkapta a telefont.
– Sajnálom, dr. Philips. Nekem kellett volna telefonálnom. De nem találom Kristint sehol. Reggel óta nem látta senki. A rendőrséget is értesítettem. Philips letette a kagylót, s önmaga előtt is tagadni próbálta, hogy ez megtörténhetett. Lehetetlen… Marino, Lucas, McCarthy, Collins és most Lindquist! Nem. Ez nem lehet! Hihetetlen. Hirtelen eszébe jutott, hogy még nem kapott választ a betegfelvételtől. Meglepte, hogy már a negyedik csöngetésre fölvették. De az a nő, aki foglalkozott az üggyel, öt órakor elment, és másnap reggel nyolcig nem is jön be, más pedig nem akadt, aki bármit tudott volna. Philips lecsapta a kagylót.
– A fenébe! – kiáltotta, és járkálni kezdett a szobában. Ekkor eszébe jutott McCarthy agyának az a szelete, amelyet betett az előhívókamrába.
A sötétkamrában várnia kellett, amíg egy technikus végzett néhány sürgős filmmel. Ekkor kinyitotta a szekrényt, és kivette a filmet az addigra már teljesen kiszáradt agyszelettel együtt. Nem tudván, mit kezdjen a metszettel, végül is bedobta a szemétkosárba. A filmet behelyezte az előhívóba.
Odakint, miközben a nyílásnál várta a film kibukkanását, Martin eltűnődött, vajon Kristin eltűnése valóban csak egy újabb véletlen-e. És ha nem az, akkor mit jelenthet? Ami még ennél is fontosabb: mi Volna most az ő teendője?
Ebben a pillanatban a film leesett a tartályba. Martin arra számított, hogy teljesen sötét lesz, így aztán amikor föltette a vetítőre, megdermedt. – Szentséges úristen! – A szája tátva maradt a megdöbbenéstől. Az agyszelet helyén fényes területet látott. Philips tudta, hogy erre csak egy magyarázat lehetséges. Sugárzás! A röntgenképeken mutatkozó sűrűség-rendellenességet eszerint tekintélyes mennyiségű radioaktív sugárzás okozta.
Philips futva tette meg az utat a nukleáris osztályig. A laboratóriumban, a betatron mellett megtalálta, amit keresett: egy sugárzásmérőt, és egy hordozható, ólomlappal ellátott hulladéktartályt. A dobozt éppen hogy meg tudta emelni, és cipelni semmi kedve sem volt, ezért rátétté egy kerekes ágyra. Első útja az irodájába vezetett. Az agyat tartalmazó edény bizonyára teljesen sugárfertőzött volt, ezért gumikesztyűt húzott, és az edényt beletette az ólomdobozba. Megkereste az újságpapírt is, amelyre az agyat helyezte, és ezt is belerakta a dobozba. Aztán kiment, megkereste a kést, amellyel a szeletet vágta; az is a dobozba került. Ezek után végigment a szobán a detektorral. Minden tiszta volt.
A sötétkamrában fogta a szemétkosarat, és a tartalmát a dobozba öntötte. Aztán megvizsgálta a szemétkosarat, és megnyugodott. A szobájába visszatérve lehúzta a gumikesztyűt, amely szintén a dobozba került. Ekkor újra végigment a szobán a detektorral, és örömmel tapasztalta, hogy a maradék sugárzás mennyisége elhanyagolható. A következő lépése az volt, hogy az övén hordott sugármérőből kivette a filmet, és előkészítette előhívásra. Tudni akarta, pontosan mekkora sugárzás érte az aggyal való foglalatoskodás közben.
Miközben lázasan tevékenykedett, Martin hiába próbált összefüggést keresni a különböző tények között: öt fiatal nő, valószínűleg mindannyian jelentős nagyságú sugáradaggal a fejükben, s talán testük egyéb részeiben is… neurológiai tüneteik alapján akár szklerózis multiplexben is szenvedhetnének… valamennyien nőgyógyászati kezelésre jártak, s a Pap-leletük atipusos.
Philips nem talált magyarázatot ezekre a tényekre, de úgy érezte, mindennek a középpontjában a sugárzás áll. Úgy okoskodott: a nagyfokú, általános besugárzás előidézhet méhnyaki sejtleválásokat, s ennek következtében atipusos Pap-leleteket is. A dologban csak az volt a különös, hogy mindnyájuknak volt ilyen atipusos lelete. Ezt ismét csak nehezen lehetett a véletlennel magyarázni. De vajon mi egyéb magyarázat adódhatna?
Mihelyt végzett a tisztogatással, Philips beírta a listájára Collins és McCarthy azonosítási számát, valamint a nőgyógyászaton tett látogatásaik időpontját. Aztán végigsietett a röntgenosztály központi folyosóján, majd átvágott a fő röntgenkiértékelő szobán.
Lázas iramban érkezett a lifthez, ahol megnyomta a lefelé vezérlő gombot. Már tudta, hogy Kristin Lindquist nem más, mint egy két lábon járó időzített bomba. Hiszen ha egy rutin-röntgenfelvétel is kimutatta a sugárzást, hatalmas dózist kaphatott. És ahhoz, hogy megtalálja, gondolta Martin – össze kell raknia az elmúlt hét valamennyi eseménymozaikját. Meglepetésére ott találta Benjamin Barnest a munkaasztalánál. A kórboncnok ugyan nem volt valami szeretetre méltó egyéniség, de Martinnak el kellett ismernie, hogy szorgalmas ember.
– Mi szél fújja erre már másodszor ilyen későn? – kérdezte Barnes.
– A Pap-leletek – felelte Philips egyenesen a tárgyra térve.
– Gondolom, megint hozott nekem valami sürgősen kiértékelendő metszetet – mondta Barnes gúnyosan.
– Nem. Csupán felvilágosításra lenne szükségem. Azt szeretném tudni, vajon a radioaktív sugárzás előidézhet-e atipusos Pap-leletet? Barnes gondolkodott egy kicsit, mielőtt válaszolt volna. – Még sohasem hallottam ilyesmit a diagnosztikus radiológia területéről, de a sugárral való kezelés nyilván hatást gyakorol a méhnyaksejtekre, ennélfogva a Pap-leleten is kimutatható.
– Ha ránéz egy atipusos leletmintára, meg tudja mondani, hogy azt sugárzás okozta-e?
– Talán – válaszolta Barnes.
– Emlékszik azokra a metszetekre, amelyeket az én kérésemre nézett meg tegnap éjszaka? – folytatta Philips. – Az agyszeletekre. Vajon előidézhette-e sugárzás is azokat az idegsejt-károsodásokat?
– Kétlem – felelte Barnes. – Ebben az esetben a sugárzást teleszkóppal kellett volna beirányítani. A károsodott idegsejtekkel szomszédos sejtek tökéletesen épek maradtak.
Philips egyre értetlenebbül próbálta összerakni az egymásnak ellentmondó tényeket. A betegek éppen elég sugárzást kaptak ahhoz, hogy a röntgen kimutassa, ugyanakkor sejtekre lebontva az történt, hogy míg az egyik sejt megsemmisült, a mellette lévőnek semmi baja sem történt.
– Megőrzik a Pap-leletmintákat? – kérdezte nagy sokára.
– Azt hiszem, igen. Egy ideig mindenesetre, de nem itt. Odaát vannak a citológiai laboratóriumban, de azok csak nappal dolgoznak, mint a bankban. Reggel kilenc után lesznek bent.
– Kösz – mondta Philips, és felsóhajtott. Azon töprengett, megpróbáljon-e most azonnal bejutni a laboratóriumba. Talán ha felhívná Reynoldst. Már indulni akart, amikor eszébe jutott még valami.
– Amikor a Pap-leleteket kiértékelik, a kartonra csak az osztályozást vezetik fel vagy a diagnózist?
– Azt hiszem, van diagnózis – felelte Barnes. – Az eredményeket szalagon tárolják. Ha tudja a beteg egységszámát, elolvashatja a jelentést is.
– Nagyon köszönöm – mondta Philips. – Tudom, mennyire elfoglalt, nem tartom hát föl tovább.
Barnes biccentett, aztán ismét a mikroszkópja fölé hajolt.
A kórbonctan számítógép-terminálját néhány válaszfal kerítette el a laboratóriumtól. Philips odahúzott egy széket, és letelepedett a szerkezet elé. A röntgenosztály termináljához hasonlóan, itt sem hiányzott a tévéhez hasonló nagy képernyő, pontosan a billentyűzet mögött. Elővette az öt nevet tartalmazó listát, és betáplálta Katherine Collins nevét, aztán az egységszámát, s végül a Papanicolaou-lelet kódját. Kis szünet következett, aztán a képernyőn sorban jelentek meg a betűk, mintha csak gépelné valaki. A betűk pillanatok alatt Katherine Collins nevévé álltak össze, aztán rövid szünet után az első Pap-vizsgálat dátuma, majd a következő szöveg: MEGFELELŐ KENET, JÓ TAPADÁS ÉS SZÍNEZÉS, NORMÁLISAN FEJLETT ÉS DIFFERENCIÁLT SEJTEK. ÖSZTROGÉN-EFFEKTUS NORMÁLIS: 0/20/80. KEVÉS CANDIDAORGANIZMUS. EREDMÉNY: NEGATÍV. Philips ellenőrizte az első lelet dátumát, miközben a gép már a következő jelentést betűzte. A dátum megegyezett azzal, amit Philips a listán feltüntetett. Amikor visszanézett a képernyőre, hitetlenkedve látta, hogy Collins második Pap-lelete is negatív volt.
Philips törölte a képet, és gyorsan betáplálta Ellen McCarthy nevét, egységszámát és a megfelelő kódot Érezte, mint szorul össze a gyomra, miközben a gép betűzni kezdte az információt. Az eredmény ugyanaz – negatív.
Úgy indult vissza, lefelé a lépcsőn, mint akit fejbe vertek. Mindig is úgy tudta, az orvosnak hinnie kell abban, amit a kartonon olvas, különösen ami a laboratóriumi jelentéseket illeti. Ezek jelentik az objektivitást az orvostudományban, szemben a szubjektív tünetekkel és diagnózisokkal. Philips tudta, hogy olykor-olykor hiba csúszik a laboratóriumi vizsgálatokba is, mint ahogy ő is tévedhet a röntgenképek kiértékelésekor. Ám az ilyen esetleges hibákat egy világ választja el a szándékosan meghamisított értékeléstől. Ez már valamiféle összeesküvést feltételez, ami fölött Philips képtelen volt szemet hunyni.
Leült az íróasztalához, fejét a kezébe temette, és megdörzsölte a szemét. Első ötlete az volt, hogy fölhívja a kórház vezetőségét, de mivel ez Stanley Drake-et jelentette volna, elvetette a gondolatot. Drake-nek mindenképpen az lett volna az első reakciója, hogy eltussolja az ügyet, nehogy az újságok megszimatolják. A rendőrség? Gondolatban lejátszotta a beszélgetést: "Halló, dr. Martin Philips vagyok. Szeretném bejelenteni, hogy valami különös ügy folyik a Hobson Egyetem Egészségügyi Központjában. Egyes lányok kartonján atipusosnak tüntetnek föl teljesen normális Pap-leleteket." Philips megrázta a fejét. Nem, ez így nevetségesen hangzik. Több információra lesz szüksége, mielőtt értesíthetné a rendőrséget. Határozottan az volt az érzése, hogy az ügy kapcsolatban áll a sugárzással, bár el nem tudja képzelni, hogyan. A sugárzás valóban előidézhet atipusos Pap-leleteket, de Philips úgy gondolta: ha valaki nem akarja, hogy a besugárzás kitudódjék, akkor a rendellenes kenetet tünteti fel normálisnak, nem pedig fordítva.
Philips gondolatai ekkor ismét a halottaskamra őrére terelődtek. Előző esti, sikertelen találkozójuk után Martinban az a meggyőződés alakult ki, hogy Werner többet tud Lisa Martinóról, mint amit hajlandó elárulni. Lehet, hogy csak kevésnek találta a száz dollárt, többet kellene ígérni. Végül is az ügy már kezd komollyá válni. Martin rájött, hogy a halottaskamrában nem tudna zöldágra vergődni Wernerrel. Werner a halottak között elemében van, míg őt teljesen megbénítja a hely, holott erőszakosnak és követelőzőnek kell lennie ahhoz, hogy Wernert szóra bírja. Philips az órájára pillantott. Tizenegy óra huszonöt perc. Werner nyilván éjfélig lesz szolgálatban. Martin máris döntött: követi hazáig, és ötszáz dolláros ajánlatot tesz neki.
Kissé izgatottan tárcsázta Denise számát. Nemsokára meghallotta a lány álmos hangját: – Átjössz?
– Nem – mondta Martin bizonytalanul. – Éppen benne vagyok valamiben, és a végére akarok járni.
– Pedig jó kis meleg fészek vár itt rád.
– Majd a hét végén bepótoljuk. Szép álmokat!
Martin kivette a szekrényből sötétkék, csuklyás dzsekijét, s a fejébe nyomta a zsebében talált ellenzős sapkát. Április volt ugyan, de északkeletről betört a nedves szél, és lehűtötte a levegőt.
A baleseti ügyeleten át hagyta el a kórházat, a rámpáról egyenesen a parkoló tócsákkal tarkított aszfaltjára ugrott be. De nem az utca felé indult, hanem jobbról megkerülte a kórház főépületét, és lement abba a mélyedésbe, amelyet a Brenner Gyermekkórház északi fala határolt. Innen egyenesen vezetett az út az Egészségügyi Központ belső udvarárai
A ködös éjszakában meredek sziklafalként, mintegy szeszélyes betonvölgyet körülzárva emelkedtek a magasba a kórház épületei. Az Egészségügyi Központ részenként épült föl, mindenféle előzetes átfogó terv nélkül. Ez itt az udvarban derült ki igazán, ahová kaotikus zűrzavarban nyúltak be az épületek sarkai és támpillérei. Philips felismerte a kis szárnyat, amelyben Goldblatt irodája volt, és ettől kiindulva próbált meg tájékozódni. Innen alig húsz méterre nyílt az a jeltelen terasz, amelyről tudta, hogy a halottaskamrához vezet. A kórház nem verte dobra, hogy bármi köze lehet a halálhoz, és a holttesteket titokban, a nyilvánosság szeme elől elzárva hozták föl az itt várakozó halottaskocsihoz.
Martin hátát a falnak vetve, kezét zsebre dugva ácsorgott. Közben próbálta felidézni mindazokat az eseményeket, amelyek azóta történtek, mióta Kenneth Robbins átadta neki Lisa Marino röntgenfelvételét. Ennek még két napja sincs, neki most mégis két hétnek tűnt. A kezdeti izgalom, amellyel a különös radiológiai rendellenességet nézte, mostanra tompa félelemmé változott. Alig merte tovább kutatni, mi folyhat itt a kórházban. Olyan érzés volt, mintha valaki súlyosan megbetegedett volna a családjában. Az egész élete a gyógyításé volt. Maga sem tudta: ha nem erezne személyes felelősséget. Kristin Lindquistért, vajon nem volna-e jobb elfelejteni mindazt, amit tud? Még ott csengett a fülében Goldblatt szónoklata a szakmai öngyilkosságról.
Werner a várt időpontban megjelent, és Philipsnek háttal bezárta maga mögött az ajtót. Philips, előrehajolva, szemét elárnyékolva próbált meggyőződni róla, vajon valóban Werner-e a kilépő férfi. A kamra őre átöltözött, s most sötét öltönyt, fehér inget és nyakkendőt viselt Martin meglepetésére most inkább jómódú kereskedőnek látszott, aki éjszakára éppen bezárja a butikját. A halottaskamrában ördöginek tűnő arcán most csaknem arisztokratikussá, nemesedtek a vonások.
Werner megfordult, tétovázott egy kicsit, s kinyújtott tenyérrel ellenőrizte, nem esik-e az eső. Aztán megnyugodva elindult az utca felé. Jobb kezében fekete aktatáska, behajlított bal karján csukott ernyő himbálózott.
Martin biztos távolból követte, s feltűnt neki Werner furcsa járása. Nem sántított, csak kissé bicegett, mintha az egyik lába jóval erősebb lenne a másiknál. Mégis gyorsan, egyenletes iramban haladt.
Martin reményei, hogy Werner valahol a kórház közelében lakik, szertefoszlottak, amikor a férfi befordult a Broadway sarkán, és elindult a metrólépcső felé. Philips szaporázni kezdte a lépteit, hogy csökkentse a köztük lévő távolságot, s a lépcsőfokokat már kettesével vette. Először nem látta Wernert. Nyilván volt nála érme. Philips gyorsan vett egyet, és azzal bejutott a forgóajtón. A lift üres volt, ezért gyalog ballagott le a lejtőn a peronra. Amint befordult a sarkon, éppen meglátta Werner fejét, amint eltűnik a belvárosi vonal peronjához vezető lépcsőn.
Philips kihúzott egy újságot az egyik hulladékgyűjtőből, és úgy tett, mintha olvasna. Werner tőle alig tíz méterre, egy műanyag széken ült, s elmélyülten tanulmányozott egy könyvet. Martin a címet is ki tudta venni: "Száz megnyitási sakkcsapda." A sápadt fehér fényben Philips tüzetesebben szemügyre vehette a férfi ruházatát. Az öltönye sötétkék volt és régimódi, kétoldalt hasított szabású. Rövidre nyírott haját nemrégen fésülhette meg. Széles pofacsontjával, napbarnított arcával most úgy festett, mint egy porosz tábornok. Egyedül a cipője rontotta le az összhatást: erősen viseltes, piszkos cipő volt.
A kórházi műszakváltás ideje lévén, a peron tele volt nővérekkel, kórházi szolgákkal és technikusokkal. Amikor az állomásra berobogott a belvárosi járat, Werner beszállt, Philips utána. Az őr úgy ült, ölében a könyvvel, mint egy szobor; mélyén ülő szeme el-elkalandozott a lapokon. Aktatáskáját térde közé rakta a padlóra. Philips a kocsi közepe táján telepedett le, egy műszálas öltönyt viselő, jóképű, bajuszos spanyollal szemben.
Martin minden egyes állomást ugrásra készen várt, Werner azonban meg sem moccant. Amikor már az Ötvenkilencedik utcát is elhagyták, Philips nyugtalankodni kezdett. Lehet, hogy Werner nem is hazamegy? Ki tudja, miért, de erre eddig nem is gondolt. Végre megkönnyebbülten szállt ki az őr mögött a Negyvenkettedik utcánál. Most már nem arról volt szó, hogy Werner hazafelé tart-e vagy sem, hanem arról, mennyi időt fog eltölteni ott, ahová igyekszik. Philips ostobának és gyámoltalannak érezte magát ezen a környéken.
Errefelé csak úgy hemzsegtek az éjszaka jellegzetes figurái. A késői óra és a sűrű köd ellenére rikító fényben lángolt a Negyvenkettedik utca. A pedáns külsejű Werner ügyet sem vetett a pornómozik és könyvesboltok előtt lökdösődő fura, groteszk alakokra. Látszott rajta, hogy hozzászokott már a nemi perverziók e sajátos világához. Nem úgy Philips. Mintha ez az idegen világ szándékosan akadályozta volna útjában: hol félrehajolva, hol megfordulva, hol egyenesen az úttestre lépve próbálta kikerülni a szorosan egymáshoz tapadó csoportosulásokat, miközben szemét le nem vette Wernerről. Egyszer csak látta, hogy az őr megfordul, és belép egy könyvesboltba. Martin megállt a bolt előtt. Úgy döntött, egy órát ad Wernernek erre a képtelenségre. Ha addig nem megy haza, feladja. Várakozás közben hamar rá kellett jönnie, milyen könnyű céltáblájává vált a szimatolva lebzselő ügynököknek, házalóknak, szemtelen kéregetőknek. Szinte vonzotta őket magához, s hogy elkerülje a további zaklatást, hirtelen elhatározással ő is belépett az üzletbe.
Odabent a mennyezet alá emelt balkonon egy levendulakék hajú, szigorú tekintetű asszony ült, és szúrósan nézett le Philipsre. Karikás, beesett szeme gyakorlottan nézte Martint, aki elfordult a tekintete elől: zavarba jött, amiért valaki egy ilyen helyen látja őt, s gyorsan a legközelebbi pulthoz lépett. Wernert nem látta sehol.
Egy vásárló haladt el mögötte, karját lomhán lóbálva úgy, hogy elhaladtában mindkét keze végigsiklott Philips hátán. Csak amikor már továbblépett, döbbent rá Martin, mi is volt ez. Elfogta a hányinger, s már-már felkiáltott, amikor eszébe jutott, hogy semmiképp sem hívhatja föl magára a figyelmet.
Végigjárta az üzletet, hátha megpillantja Wernert valamelyik könyvespolc vagy képeslapállvány mögött. Az odafent trónoló, levendula hajú nő minden mozdulatát követni látszott, ezért, a gyanút elkerülendő, Philips leemelt egy magazint: nyomban vissza is tette, mivel észrevette, hogy a lapot nem lehet kinyitni, egy zárt műanyag fóliába volt csomagolva. A címlap két, akrobatikus pózban egyesülő férfit ábrázolt. Váratlanul az üzlet hátsó részében egy ajtón kilépett Werner, és elsétált a meglepett Philips mellett, aki gyorsan hátat fordított neki, és a pornográf videokazetták között kezdett matatni. Werner azonban nem nézett se jobbra, se balra, mint aki szemellenzőt hord. Másodpercek alatt kint volt az utcán.
Martin csak addig időzött, amíg úgy gondolta, még nem veszíti szem elől. Nem akarta feltűnően követni a másikat, de amikor kilépett az ajtón, a balkonon ülő nő előrehajolva nézett utána. Nyilván látta, hogy itt valami történik.
Kinn az utcán még épphogy meglátta: Werner taxiba száll. Megriadt, hogy ennyi erőfeszítés után mégiscsak nyomát vesztheti, ezért a járdáról lelépve eszeveszetten integetett taxiért. A túloldalon állt meg egy, s ő a kocsik között cikázva futott oda, s beugrott.
– Kövesse azt a taxit a busz mögött – mondta izgatottan.
A sofőr csak bámult rá.
– Gyerünk már! – sürgette Philips.
Az ember vállat vont, aztán megnyomta a gázpedált. – Maga zsaru?
Martin nem felelt. Érezte, minél kevesebbet beszél, annál jobb.
Werner az Ötvenkettedik utca és a Második sugárút sarkán szállt ki. Martin pedig körülbelül a saroktól harminc méterre, s rögtön futásnak eredt. Werner a tömb harmadik házának egyik üzletében tűnt el.
Martin a túloldalról vette szemügyre az üzletet. Nemi segédeszközök – hirdette a felirat. A rendkívül konzervatív küllemű bolt cseppet sem hasonlított a Negyvenkettedik utca könyvesboltjára. Jobbra-balra csupa régiségkereskedés, elegáns étterem és drága butik sorakozott. A lakóépületeken látszott, hogy errefelé a középosztály él. Amolyan rendes környék volt.
Ekkor Werner jelent meg az ajtóban egy férfi társaságában, aki nevetve átölelte az őr vállát. Werner mosolyogva rázott vele kezet, majd elindult fölfelé a Második sugárúton. Philips biztos távolból követte.
Ha sejtette volna, hogy Werner nyomában végig kell járnia az összes ilyen boltot, bele se kezdett volna az üldözésbe. De mindvégig abban reménykedett, hogy hamarosan véget ér ez az odüsszeia. Wernernek azonban más elképzelései voltak. Átment a Harmadik sugárútra, onnan pedig a Harmincötödik utcába, ahol belépett egy kis házba, amely egészen eltörpült egy csupa üveg és vasbeton felhőkarcoló mellett. A kis ház kívülről úgy festett, mintha egy 1920-as fotográfiáról pottyant volna ide.
Némi habozás után Philips ide is bement utána, attól félve: szem elől téveszti Wernert. Legnagyobb meglepetésére a késői óra ellenére a helyiségben élénk volt a forgalom, s ezért még beljebb kellett nyomulnia. Magányosok bárja volt ez a népszerű hely, csupán Philips érezte magát idegenül benne. Miközben Wernert keresve átfurakodott a tömegen, hirtelen elálló lélegzettel vette őt észre közvetlen balra maga mellett. Egy söröskorsóval a kezében rámosolygott egy szőke, titkárnő külsejű lányra. Philips kissé lejjebb húzta a sapkát a fején.
– Mivel foglalkozik? – próbálta a titkárnő túlkiabálni a zajt.
– Orvos vagyok – felelte Werner. – Kórboncnok.
– Tényleg? – kérdezett vissza a titkárnő, akire láthatóan mély benyomást tett Werner válasza.
– Ennek is megvan a maga jó és rossz oldala – magyarázta Werner. – Rendszerint sokáig dolgozom, de maga talán ihatna néha valamit velem.
– Benne vagyok! – kiáltotta a nő.
Martin felkönyökölt a pultra, s azon töprengett, vajon a lány sejti-e, mibe keveredik bele. Rendelt egy sört, azzal a terem végébe ment, ahonnan jól láthatta Wernert. Miközben az italát hörpölgette, lassan tudatára ébredt a helyzet abszurditásának. Ő, a tanult ember, az éjszaka kellős közepén itt ácsorog egy magányosok bárjában, ahová egy fura, itt mégis ijesztően normálisnak tűnő figura után jött be. Ahogy körülnézett, meglepődve látta, mennyire nem lóg ki Werner az üzletemberek és ügyvédek közül.
Miután elkérte a titkárnő telefonszáma, Werner lehajtotta a sörét, összeszedte a holmiját, majd újból taxiba szállt. Martinnak volt egy kis vitája a sofőrrel, aki nem akarta követni a másik kocsit, de egy ötdolláros végül mégis jobb belátásra bírta. Mindketten hallgattak. Philips nézte a város éjszakai fényeit, mígnem egy hirtelen zápor elhomályosította az ablak üvegét. Az ablaktörlők szorgalmasan dolgoztak, hogy legalább elöl ki lehessen látni. Átvágtak a Ötvenhetediken, majd átlósan haladtak északnak a Broadwayn a Columbus Circle-től, aztán ráfordultak az Amsterdam Avenue-ra. Amikor balra elhaladtak mellette, Philips fölismerte a Columbia Egyetem épületét. Az eső, amilyen hirtelen megeredt, el is állt. A Száznegyvenegyediken jobbra kanyarodtak; Philips ekkor előrehajolt, és megkérdezte, merre járnak. – Hamilton Heights – felelte a sofőr, majd balra befordult a Hamilton Terrace-ra, és lassított. Előttük éppen akkor állt meg Werner taxiig, Philips fizetett és kiszállt. Noha az Amsterdam Avenue-n északnak tartva sokat romlott a városkép, Philips most egy meglepően vonzó negyedben találta magát. Az utcát szegélyező régimódi házak homlokzatán szinte mindenféle stílus tükröződött, ami csak valaha uralkodott a reneszánsz óta. Az épületek többségét nyilvánvalóan renoválták, s akadtak olyanok, amelyeken most folyt a felújítás. Az utca – a Hamilton Terrace-ra néző – végében Werner belépett egy fehér mészkő homlokzatú házba, amelynek ablakait a velencei gótika elemei díszítették.
Mire Philips a ház elé ért, a harmadik emeleti ablakokban már kigyulladt a fény. Közelről nézve a ház már nem is volt olyan jó karban, a selejtes építőanyag azonban semmit sem vont le az összhatásból: Philipsre mély benyomást gyakorolt a fakó elegancia, s elismeréssel adózott Werner ízlésének, amiért éppen itt szerzett magának lakást.
Az előcsarnokba lépve jött rá: nem lepheti meg Wernert azzal, hogy bekopog az ajtaján. Éppen úgy, mint Denise-nél, itt is a lépcsőházon kívül helyezték el az egyes lakásokhoz szóló csengőt. Helmut Werner neve a harmadik gombon állt.
Ujját a csengőre téve még tétovázott egy kicsit, vajon valóban végig akarja-e csinálni az egészet. Még azt sem tudta, tulajdonképpen mit is akar mondani, de aztán Kristin Lindquistre gondolt, s ettől megjött a bátorsága. Megnyomta a gombot, és várt.
– Ki az? – hangzott fel Werner hangja az apró hangszóróból.
– Dr. Philips. Pénzt hoztam magának, Werner. Sok pénzt.
Néhány másodpercnyi szünet következett, és Philips érezte a pulzusa lüktetését.
– Ki van magával, Philips?
– Senki.
Rekedt berregés töltötte be a valaha fényűző előtért, és Philips belökte az ajtót. Elindult a lépcsőn a harmadik emeletre. Az ajtó mögött hallotta, amint egymás után hullanak le a biztosítóláncok. A nyíló ajtóból éles fény vetült Philips arcára. Werner egyik, mélyen ülő szeme nézett rá. Szemöldöke leplezetlen csodálkozással emelkedett a magasba. Aztán lehullott az utolsó lánc is, és az ajtó kitárult. Martin fürgén belépett, s Werner kénytelen volt hátrébb lépni, hogy elkerüljék az összeütközést. A szoba közepén Martin megállt.
– Hajlandó vagyok fizetni, barátom – kezdte olyan magabiztosan, ahogy csak tőle telt –, de tudni akarom, mi történt Lisa Marino agyával.
– Mennyit hajlandó fizetni? – kérdezte Werner, miközben a keze ritmikusan kinyúlt, majd összezárult.
– Ötszáz dollárt – válaszolta Philips. Olyan összeget akart mondani, amely elég csábító lehet, ugyanakkor nem teszi vele magát nevetségessé. Werner keskeny szája mosolyra húzódott, s mély árkok jelentek meg beesett arcán. Előtűntek apró, szögletes fogai.
– Biztos, hogy egyedül jött? – kérdezte.
Philips bólintott.
– Hol van a pénz?
– Itt. – Philips a bal mellére paskolt.
– Rendben – mondta Werner. – Mit akar tudni?
– Mindent.
Werner megvonta a vállát. – Hosszú történet.
– Van időm.
– Én előbb eszem valamit. Maga nem?
Philips a fejét rázta. A gyomra helyén egy csomót érzett.
– Helyezze magát kényelembe. – Ezzel Werner megfordult, és jellegzetes bicegő lépteivel kiment a konyhába. Philips elindult utána, de közben gyorsan körülpillantott a lakásban. A falakon vörösbársony kárpit, a bútorzat viktoriánus. A szoba súlyos eleganciáját csak fokozta a tompa megvilágítás, amelyet egyetlen Tiffany-lámpa szolgáltatott. Az asztalon hevert Werner aktatáskája, mellette egy Polaroid fényképezőgép, amely szemmel láthatóan az imént került ki a táskából, valamint egy halom fotó.
A kicsiny konyhában nem volt más, mint egy mosogató, egy apró tűzhely meg egy olyasféle hűtőszekrény, amilyet Martin gyerekkorában látott utoljára. Werner kinyitotta, és elővett egy szendvicset meg egy üveg sört. A mosogató alatti fiókból kivett egy nyitót, felbontotta az üveget, majd a sörnyitót visszatette a helyére.
– Maga nem iszik egyet? – kérdezte, és fölemelte az üveget.
Philips megrázta a fejét. Az őr kijött a konyhából, s vele együtt Martin is. A nappali asztalán Werner félretolta az aktatáskát meg a fényképezőgépet, és intett Martinnak, hogy üljön le. Jót kortyolt a sörből, majd letette az üveget, s egy hangosat böfögött. Minél jobban húzta az időt, Philips annál inkább elbizonytalanodott. Már elvesztette a rajtaütés kezdeti előnyét. Hogy leplezze keze remegését, a térdére támaszkodott. Tekintetét mereven az őrre szegezte, s követte minden mozdulatát.
– Az én fizetésemből nem lehet megélni – szólalt meg Werner.
Philips bólintott és várt. Werner beleharapott a szendvicsbe.
– Tudja, én az óhazából jöttem – folytatta Werner tele szájjal –, Európából. A történet nem valami vidám, mert a nácik kiirtották a családomat, engem pedig koncentrációs táborba hurcoltak. Ekkor kezdtem holttestekkel foglalkozni Dachauban – és Werner mondta, egyre csak mondta élete szörnyű eseményeit: hogyan ölték meg a szüleit, hogyan bántak vele a koncentrációs táborokban, hogyan kényszerítették rá, hogy halottak között éljen. Hátborzongató történetének csak nem akart vége szakadni, mert Werner még a legvisszataszítóbb részlettől sem kímélte meg Martint. Philips többször is próbálta félbeszakítani a kísérteties históriát, Werner azonban nem hagyta magát, és Philips érezte, mint olvad semmivé a céltudatossága, akár a tűzbe dobott viasz.
– Aztán átjöttem Amerikába – mondta Werner, és hangos cuppanással itta ki a sör maradékát. Hátratolta a székét, és kiment a konyhába egy újabb üvegért. Philips a hallottaktól dermedten nézett utána. – A hullaházban kaptam munkát az egyetemtől – kiabálta Werner, miközben kinyitotta a mosogató fölötti szekrényt. A sörnyitó alatt tartotta azt a néhány bonckést, amelyeket még akkor emelt el, amikor a régi márványlapon folyt a boncolás. Megragadta az egyiket, és hegyével előre becsúsztatta a bal kabátujja alá. – De a fizetésemnél azért több pénzre volt szükségem. – Kinyitotta az üveget, s helyre rakta a nyitót. Becsukta a szekrényt, megfordult, és visszament az asztalhoz.
– Én csak Lisa Marinóra vagyok kíváncsi – mondta Martin akadozó nyelvvel. Wernert hallgatva döbbent rá, mennyire kimerült.
– Mindjárt rátérek – mondta Werner. Húzott egyet a friss sörből, aztán letette az asztalra. – Akkor jutottam először egy kis különkeresethez a halottasházban, amikor az anatómia népszerűbb volt, mint manapság. Először csak mindenféle aprósággal szereztem pénzt. Aztán eszembe jutottak a képek. A Negyvenkettedik utcában adom el őket. Már évek óta. – Egyik karjával körbemutatott a lakásban. Philips tekintete végigpásztázott a félhomályos szobán. Eddig észre sem vette, hogy a vörös bársony falakat képek borítják. Most, hogy odanézett, látta, hogy a fotók meztelen női holttesteket ábrázolnak. Philips figyelme csak lassan tért vissza a cinkosan kacsintó Wernerre,
– Lisa Marino volt az egyik legjobb modellem – folytatta Werner. Felmarkolta az asztalon heverő fényképeket, és Philips ölébe hajította. – Nézze csak! Szép kis summát adnak értük, különösen a Második sugárúton. Nézze csak végig. Nekem ki kell mennem a vécére. Tudja, a sör azonnal átszalad rajtam.
Werner megkerülte a dermedten ülő Philipset, és eltűnt a hálószoba ajtaja mögött. Martin vonakodva nézett le Lisa Marino émelyítő pózokba rendezett tetemére. A fotóknak szinte még az érintésétől is félt, mintha őt is megfertőzhetnék ezzel a szörnyű nemi eltévelyedéssel. Lehet, hogy ez az ember nem is tud semmit az eltűnt agyról, és csak azért viselkedett ilyen gyanúsan, mert nekrofil fotókkal űz tiltott kereskedelmet. Philips érezte, hogy felkavarodik a gyomra.
Werner a hálószobán át bement a fürdőszobába. Megnyitotta a csapot olyan erősen, mintha valóban vécére ment volna, majd benyúlt a zakója ujjába, és előhúzta a hosszú, vékony pengéjű boncolókést. Jobb kezével megmarkolta, mint egy tőrt, aztán lassan visszalopózott a hálószobába. Philips jó négy méterre, háttal ült neki: fejét lehajtva nézegette a képeket. Werner a hálószoba ajtaja mögött megállt. Vékony ujjai összébb szorultak a kés kopott fanyelén, s a szája egyetlen vonallá keskenyedett. Philips összemarkolta és fölemelte a képeket, készen arra, hogy leborítsa őket az asztalra. Keze alig ért mellmagasságba, amikor lépteket hallott a háta mögött. Már félig megfordult, amikor éles sikoltás hallatszott.
A késpenge pontosan a nyak alatt, a jobb kulcscsont mögött hatolt be, átvágta a felső tüdőlebenyt, és átszúrta a jobb tüdőverőeret. A nyitott hörgőkből kiömlő vér reflexszerű köhögőrohamot idézett élő, majd vérsugár szökellt a száján át Philips fején keresztül, hogy tócsában gyűljön össze az asztalon. Martin ösztönös mozdulattal jobbra vetődött, s közben megragadta a sörösüveget. Megperdült, s maga előtt látta a támolygó Wernert, aki egyre a tőr után kapkodott, amely markolatig a nyakába mélyedt. Rekedt hörgéssel zuhant rá az asztalra, majd lecsúszott a földre. A kezében szorongatott boncolókés az asztalhoz koccant, majd tompa zajjal leesett.
– Ne mozduljon, és ne nyúljon semmihez! – üvöltötte Werner támadója, aki a nyitott ajtón át lépett be a hallból. – Még szerencse, hogy felügyelet alá helyeztük magát. – Az a tömött bajuszú, műszálas öltönyös spanyol-amerikai volt, akit Philips a metrón látott.
– Vagy az egyik ütőeret, vagy a szívet kellett volna eltalálnom, de ez a fickó nem sok időt hagyott nekem. – A férfi lehajolt, és megpróbálta kihúzni a kését Werner nyakából. Werner úgy esett össze, hogy a feje a jobb vállához szorult, ennélfogva nem lehetett hozzáférni a késhez. A támadó átlépett fetrengő áldozatán, hogy a másik irányból próbálkozzék. Philips kezdett magához térni sokkos állapotából, és amint a férfi lehajolt, nagy ívben meglendítette a sörösüveget, és lesújtott vele a betolakodóra. Az észrevette az előrelendülő üveget, és az utolsó pillanatban sikerült félrerántania a fejét, úgyhogy az ütés félig-meddig a vállát érte. A csapás így is elég erősre sikerült, s az idegen előrebukott a haldokló Wernerre.
Philips eszeveszett pánikba esett, és a sörösüveggel a kezében rohanni kezdett. De az ajtóban úgy rémlett, mintha zajt hallana odalentről, s arra gondolt: a gyilkos talán nincs egyedül. Az ajtókilincsbe kapaszkodva elrugaszkodott, és visszafutott a lakásba. Látta, hogy a gyilkos már fölállt, de még kábultan fogja a fejét mindkét kezével.
Berontott a hálószobába, egyenesen az ablakhoz, és elhúzta a tolózárat. Megpróbálta fölemelni az ablaktáblát, de nem sikerült, aztán a lábával rúgta ki. A tűzlétrán siklott le. Csoda, hogy odalent nem vesztette el az egyensúlyát, miután jóformán zuhanva érkezett a földre. Ott már csak egy irányba szaladhatott: kelet felé. A szomszédos házakat elhagyva egy üres telekre jutott. Jobbra egy magas sövény zárta le az utat vissza a Hamilton Terrace felé. Meredeken lejtett a domb, amelyen végigfutott, és hol csúszva, hol guggolva haladt lefelé egy köves lejtőn. A fények elmaradtak mögötte; most már sötétben szaladt tovább. Csakhamar drótkerítés állta az útját. Előtte, három méter mélyen egy autótemető. Idelátszott a szegényesen kivilágított St. Nicholas sugárút. Philips azon volt, hogy átmászik az alacsony kerítésen, amikor észrevett egy nyílást. Átnyomakodott rajta, és leugrott a betonfalról a sötétbe.
Valójában nem is igazi roncstelep volt ez, csak egy üres telek, ahol néhány kiselejtezett autó is rozsdásodott. Martin óvatosan araszolt közöttük előre, a sugárút fényei felé. Attól tartott, bármelyik pillanatban nyomára akadhatnak az üldözői. Kinn az utcán már gyorsabban futhatott. Minél messzebbre akart jutni Werner lakásától. Nézte, nem lát-e valahol rendőrautót, de hiába. Az utca mindkét oldalán omladozó házak sorakoztak, és hamarosan az is feltűnt neki, hogy egyik-másik kiégett és üresen áll. A hatalmas, üres bérkaszárnyák csontvázként meredtek a sötét, ködös égboltra. A járdákat vastagon borította a szemét és a törmelék.
Philips ekkor döbbent rá, hogy hol is jár tulajdonképpen. Egyenesen berohant Harlembe. Ijedtében lelassította a lépteit. A sötétség és a környék ki haltsága csak növelte rémületét. Két háztömbbel arrébb, rongyos, fekete csavargók álldogáltak, s döbbenten bámultak a rohanó Philipsre: ki lehet ez az őrült fehér, aki egyenesen Harlem központja felé tart? Martint, noha jó erőben volt, hamarosan kimerítette a fárasztó iram; úgy érezte, mindjárt összeesik, s minden egyes lélegzetvételnél szúró fájdalom nyilallt a mellkasába. Végső elkeseredésében befordult egy sötét, ajtó nélküli kapualjba; hangosan zihálva szedte a levegőt, s meg-megbotlott a szanaszét heverő téglákban. A nyirkos falnak támaszkodva próbálta összeszedni magát. Hirtelen orrába csapott a bűz, de nem törődött vele. Már az is óriási megkönnyebbülés volt, hogy nem kell futnia. Óvatosan kidugta a fejét, hogy lássa, nem követte-e valaki, de odakint csönd volt, halálos csönd. Philips előbb megérezte az ember szagát, mintsem a kéz kinyúlt volna az épület fekete torkából, és megragadta volna a karját. Sikoltani akart, de csak gyönge nyöszörgés szaladt ki a szájam Félreugrott az ajtóból, miközben egyre hadonászott, mint aki darazsat hessegetne el. A kéz tulajdonosa hanyagul ellépett az ajtóból, és Martin ekkor szembe találta magát egy kábítószerrel átitatott alakkal, aki alig állt a lábán. – Krisztusom! – kiáltotta Philips, azzal sarkon fordult, és visszarohant az éjszakába.
Többé nem akart megállni, így aztán átváltott a megszokott kocogó tempójára. Fogalma sem volt, merre járhat, de úgy gondolta, hogyha egyenesen megy előre, előbb-utóbb csak eljut egy forgalmasabb környékre.
Újra eleredt az eső, s finom pára gomolygott az egymástól jó távol álló utcai lámpák fénykörében. Két háztömbbel arrébb Philips végre rátalált a keresett oázisra, ügy szélesebb utcához érkezett, és a sarkon egy reggelig nyitva tartó bár rikító sörreklámja szórt hunyorgó, vérvörös fényt a kereszteződésre. A szomszédos kapuk előtt néhány csavargó kuporgott, mintha a vörös fény valamiféle menedéket nyújtana a pusztuló városrészben.
Ahogy ujjával nedves hajába túrt, Martin valami ragacsos anyagot érzett. A reklám fényénél látta, hogy Werner vére az. Nem akarta, hogy úgy látsszék, mintha valami dulakodásban vett volna részt, ezért megpróbálta letörölni a vért a hajáról. Néhány simítás után megszűnt a ragadós érzés, és Philips benyitott az ajtón.
A bárban vágni lehetett a füstöt. Olyan fülsiketítőén harsogott a diszkózene, hogy Martin a mellkasában érezte a dübörgését. Alig tucatnyian voltak benn, valamennyien félig bódult állapotban, s valamennyien feketék. A magnón kívül egy kis színes televízió is be volt kapcsolva; éppen egy gengszterfilmet játszották a harmincas évekből. Egyedül a tagbaszakadt csapos nézte, akin egy koszos, valaha fehér kötény díszelgett.
A vendégek Philips felé fordultak, s vihar előtti feszültséggel telítődött a levegő. Akármilyen rémült volt is Philips, ezt azonnal megérezte. Noha már csaknem húsz éve élt New Yorkban, eddig még sikerült elkerülnie a nyomor bugyrait, amelyek pedig éppúgy jellemzőek a városra, akár a hivalkodó gazdagság.
Most, hogy bizonytalan léptekkel elindult befelé, számított arra, hogy bármelyik pillanatban megtámadhatják. Fenyegető tekintetek követték minden lépését. Egy szakállas férfi megfordult a bárszéken, és Philips elé lépett. Erőteljes testalkatú fekete volt, kidolgozott izmai csak úgy csillogtak a tompított fényben.
– Kell valami, fehérkém? – horkant fel:
– Flash! – dörrent rá a csapos. – Nyughass! – Aztán Philipshez fordult: – Mister, mi az istent keres itt? Ki akarja csináltatni magát?
– Telefonálnom kell – nyögte ki Philips.
– Ott hátul – mondta erre a csapos, és hitetlenkedve csóválta meg a fejét.
Philips visszafojtott lélegzettel kerülte ki a Flashnek nevezett férfit. Talált egy érmét a zsebében, és elindult, hogy megkeresse a telefont. Talált is egyet a mosdók mellett, de azon éppen beszélt egy fickó, aki hallhatóan a barátnőjével vitatkozott.
– Figyelj, bébi, most mit akarsz, és minek bőgsz? Korábbi pánikhangulatában Martin talán megpróbálta volna kitépni a férfi kezéből a telefont, de mostanra legalább részben visszanyerte az önuralmát, így aztán visszasétált a bárpulthoz, a legszélén megállt és várakozott. Már enyhült valamelyest a légkör, az emberek folytatták a beszélgetést.
A csapos előre kérte a pénzt, aztán szolgálta csak föl a konyakot A tüzes ital megnyugtatta túlfeszült idegeit, és segített gondolatait összpontosítani. Werner lehetetlennek tűnő halála óta Martin most először volt képes némiképp átgondolni a történteket. A támadás pillanatában még azt hitte, véletlenül keveredett ebbe a bűnügybe, és a harc csupán Werner és a másik között zajlik. De a gyilkos aztán mondott valamit, ami arra utalt, hogy eredetileg Philipset követte. De hiszen ez abszurdum! Martin követte Wernert! És ott volt Werner kése. Vajon az őr éppen akkor akart rátámadni? Akármennyit gondolkodott is, egyre jobban összekavarodott benne minden: különösen azt nem tudta mire magyarázni, hogy a támadót látta már a metrón. Philips lehajtotta az italát, aztán még egyet kért. Kérdésére, hogy hol van most, a csapos megadta a választ, de az utcák neve semmit se mondott neki.
A telefonon át veszekedő fickó elhaladt mögötte, és kiment a bárból. Martin leugrott a székről, s új italával a kezében elindult a helyiség hátsó részébe. Most már valamennyire lecsillapodott, és úgy érezte, végre értelmesen elő tudja adni a rendőrségnek a történteket. A telefon alatt talált egy kis polcot, oda tette le a poharát. Bedobta az érmét és tárcsázta az ügyeletet.
A diszkózene és a tévé hangján át hallotta a készülék kicsöngését Nem tudta, megemlítse-e a kórházban tett felfedezését, de aztán úgy döntött, az még jobban összezavarná a már amúgy is bonyolult históriát Elhatározta, hogy egy szóval sem említi orvosi jellegű aggodalmait, hacsak rá nem kérdeznek, mit keresett az éjszaka kellős közepén Werner lakásán. A vonal másik végén megszólalt egy unott, nyers hang.
– Hatos körzet. Itt McNeally őrmester.
– Egy gyilkosságot akarok bejelenteni – mondta Martin a tőle telhető legnyugodtabb hangon.
– Merrefelé? – kérdezte az őrmester.
– A címet nem tudom pontosan, de ha látnám, felismerném a házat.
– Veszélyben van most?
– Nem hinném. A Harlemben vagyok egy bárban…
– Egy bárban! Ugyan már, haver – vágott közbe az őrmester –, mennyit ivott eddig?
Philips megértette, hogy az ember bolondnak nézi. – Figyeljen ide. Láttam, amikor megkéseltek egy embert.
– A Harlemben, barátom, sokakat megkéselnek. Hogy hívják?
– Dr. Martin Philips vagyok. Röntgenorvos a Hobson Egyetem Egészségügyi Központjában.
– Azt mondta, Philips? – Az őrmester hangja megváltozott
– Úgy van – felelte Martin, akit meglepett az őrmester reagálása.
– Miért nem ezzel kezdte? Már vártuk a hívást. Parancsot kaptam, hogy azonnal kapcsoljam magát a hivatalnak. Tartsa a vonalat! Ha megszakadna, rögtön hívjon újra. Oké?
A rendőr nem várta meg Martin válaszát. Egy kattanás hallatszott Philips eltartotta fülétől a kagylót, és úgy nézett rá, mintha attól várna magyarázatot a furcsa beszélgetésre. Nem vitás, az őrmester azt mondta, már várták a hívást! És miféle hivatalról beszélt?
Kattanások sorozata, aztán a vonal túlsó végén ismét fölvette valaki a kagylót. A hang csupa feszültség és izgalom.
– Figyeljen, Philips! Hol van most?
– Harlemben. Kivel beszélek?
– A nevem Sansone. A városban én vagyok a hivatal helyettes vezetője.
– Miféle hivatalról beszél? – Philips túlfeszített idegei meg-megrándultak, mintha erős áramütés érte volna.
– Az FBI-ról, maga idióta! Figyeljen, mert nincs sok időnk. Onnan mindenképpen ki kell jutnia.
– Miért? – Martin nem értette, de érezte, hogy Sansone komolyan beszél.
– Nincs időm elmagyarázni. De akit maga fejbe vágott, az egyik ügynököm volt, aki a maga életét akarta megmenteni. Épp az imént jelentkezett. Még mindig nem érti? Werner csak véletlenül keveredett bele az ügybe.
– Semmit sem értek! – kiáltotta Philips.
– Nem számit – felelte kurtán Sansone. – Csak az számít, hogy maga tűnjön el arról a környékről. Várjon, amíg utánanézek, nem tudnak-e lehallgatni minket.
Újabb kattanás jelezte, hogy Philipset egyelőre kikapcsolták. Csak bámult a néma telefonra, s már-már keserves haragot érzett. Ez az egész nem lehet más, csak egy kegyetlen tréfa.
– A vonal nincs rendben – hallotta újra Sansone hangját a kagylóban. – Adja meg a számot, én majd visszahívom.
Philips megadta a számot, és letette a telefont. Dühét fokozatosan ismét a félelem váltotta fel. Végül is az FBI-jal áll szemben!
A telefon megcsörrent a keze alatt, s ettől megriadt. Sansone volt az. – Oké, Philips. Figyeljen! Egy bűnszövetkezetről van szó, amely befészkelte magát a Hobson Egyetem Egészségügyi Központjába. Ez után nyomozunk titokban.
– És radioaktivitásról van szó – bökte ki Philips, A dolgok kezdtek összeállni.
– Bizonyos ebben?
– Teljesen – felelte Philips.
– Helyes. Figyeljen, Philips, magára szükségünk van a nyomozásban, de attól tartunk, figyelik. Beszélnünk kell magával. Szükségünk van valakire, aki a kórházban dolgozik, érti? – Sansone nem várt választ. – Ide nem hozathatjuk, hátha követik. Egyelőre nem szabad megtudniuk, hogy az FBI figyeli őket. Tartsa a vonalat.
Sansone eltartotta a kagylói, de Philips hallotta, hogy a háttérben vitatkoznak.
– A Cloistersnél, Philips. Tudja, hol van? – szólalt meg ismét Sansone hangja a telefonban.
– Hát persze – felelte Martin értetlenül.
– Ott találkozunk. Szálljon taxiba, és jöjjön a főbejárathoz. A taxit küldje el. Akkor megállapíthatjuk, hogy maga tiszta-e?
– Hogyhogy tiszta?
– Úgy, hogy nem követik, az isten áldja meg! Tegye, amit mondtam, Philips!
Ott állt, kezében a süket telefonnal. Sansone meg sem várta, hogy van-e valami kérdése, vagy egyáltalán beleegyezik-e. Nem javasolt, hanem utasított. Philips képtelen volt kivonni magát halálosan komoly szavainak hatása alól. Visszament a csaposhoz, és megkérdezte, hívhat-e taxit.
– Ide elég nehéz éjszaka taxit hívni – mondta a csapos.
Egy ötdolláros bankjegy hatására azonban meggondolta magát, és a pénztárgép mögötti telefonhoz ment. Ugyanott Martin meglátta egy negyvenötös pisztoly markolatát.
A sofőr csak akkor volt hajlandó érte jönni, ha kap egy húszdollárost az útért, és meg kellett mondania, hová akar menni. Jó negyedórát kellett még feszülten várnia, míg végre a bejárat elé gördült a kocsi. Martin beugrott, és az autó sivító kerekekkel lódult neki a hajdan elegáns sugárútnak. Mihelyt elindultak, a sofőr felszólította Martint, hogy az ajtókat zárja be.
Tíz háztömbbel odébb a környék már nem volt. Olyan baljós, ismerősebb vidéken jártak, és a sivár házakat kivilágított kirakatok váltották föl. Itt-ott még esernyővel sétáló járókelőket is látott.
– Oké, tehát hová? – szólalt meg a sofőr. Látszott rajta a megkönnyebbülés, mintha kimentett volna valakit az ellenséges vonalak mögül.
– A Cloistershez – felelte Philips.
– A Cloistershez? Ember, hiszen hajnali fél négy van! Ott minden kihalt ilyenkor!
– Megfizetem – mondta erre Martin, aki nem akart vitába szállni.
– Egy pillanat – mondta a sofőr, miközben a tilos jelhez érve megállt. Megfordult, és átnézett az átlátszó műanyag válaszfalon.
– Nem akarok bajba kerülni. Nem tudom, mi a fenébe keveredett, de én nem akarok bajba kerülni. – Semmi baja nem lesz. Kiszállok a főbejáratnál, maga meg mehet az útjára.
A lámpa zöldre váltott, és a sofőr gázt adott. Nyilván megnyugtatta Martin válasza, mert többet nem szólt Martinhoz, aki örült, hogy végre van ideje elgondolkozni.
Sokat segített rajta Sansone határozott fellépése. Philips a körülmények hatása alatt képtelen lett volna bármilyen elhatározásra jutni. Olyan különös volt az egész. Attól a pillanattól kezdve, hogy kilépett a kórházból, mintha maga mögött hagyta volna a valóságot is. Már-már azon kezdett töprengeni, vajon nem csak képzeli-e ezt az egészet, de akkor észrevette a dzsekijén Werner odafröccsent vérét. Bizonyos értelemben ez megnyugtatta: legalább abban biztos lehet, hogy nem bolondult meg.
Bámulta a villódzó fényeket az ablakon át, és az FBI érthetetlen beavatkozásán töprengett. Már volt annyi kórházi tapasztalata, hogy tudja: a szervezetek nem egyes személyek, hanem a saját érdekeik szerint szoktak cselekedni. Bármiről legyen is tehát szó ebben az ügyben, az nyilvánvalóan olyan fontos az FBI-nak, hogy őrültség lenne azt remélnie: a Hivatal az ő biztonságát tartja elsősorban szem előtt. Ezzel tisztában kell lennie. E gondolattól kegyetlenül érezte magát, amikor a Cloistersnél megbeszélt találkozóra gondolt. Miért egy ilyen elhagyott helyet jelöltek meg? A taxi hátsó ablakán kinézve próbálta megállapítani, követik-e. Nem volt nagy a forgalom, ennélfogva valószínűtlennek látszott, de nem lehetett biztos benne. Már-már odaszólt a sofőrnek, hogy változtassa meg az útirányt, amikor önmaga előtt is tehetetlenül be kellett ismernie, hogy számára most talán sehol sincs biztonságos hely. Ebben a feszült várakozásban érkeztek végül a Cloisters közelébe. Ekkor hirtelen előrehajolt, és azt mondta: – Ne álljon meg! Hajtson tovább.
– De hiszen azt mondta, kiszáll – tiltakozott a sofőr. Épp ekkor érkeztek az ovális kőlapokkal kirakott szakaszra, mely a bejárathoz vezetett. A középkori stílusú bejárat fölött hatalmas lámpa égett, fénye csillogott a nedves burkolaton.
– Hajtson körül egyszer – mondta Philips, s fürkészve nézett körül. A két feljáró vége beleveszett a sötétségbe. Az épület belsejében itt-ott égett a lámpa. Az egész komplexum fenyegetően emelkedett a magasba, mint egy hajdani keresztes lovag kastélya. A sofőr káromkodva hajtott tovább a körbefutó úttesten, amelyről le lehetett látni a Hudsonra. Magát a folyót nem lehetett kivenni, de az égboltra kirajzolódtak a George Washington-híd kecses fényívei. Martin egyre a fejét forgatta, nem lát-e valahol mozgást. Senki sem járt arra, még a folyóparton rendszerint őgyelgő szerelmespárok sem. Vagy túl későre járt, vagy túl hideg volt, vagy mindkettő. Amikor visszaértek a főbejárat elé, a taxi megállt.
– És most mi a fenét akar csinálni? – fordult hátra a sofőr.
– Menjünk innen – felelte Philips.
A sofőr teljes gázt adott, és a kocsi hatalmas lendülettel elindult.
– Várjon! Álljon meg! – üvöltötte Martin, s a sofőr beletaposott a fékbe. Philips meglátott három csavargót, akik a kocsifeljárót szegélyező kőfalnak támaszkodva bámészkodtak. Nyilván hallották a kerékcsikorgást; mire a taxi megállt, már jó harminc méterrel elmentek mellettük.
– Mennyi lesz? – kérdezte Martin, de a szemét nem vette le az ablakról.
– Semennyi. Csak szálljon ki.
Philips letett egy tízdollárost a műanyag tartóba, és kiszállt. Mihelyt az ajtó becsukódott utána, a sofőr indított, s hamarosan a motor zaja is elhalt a ködös éjszakában. Nyomában súlyos csend támadt, amelyet csak olykor-olykor tört meg a láthatatlan Henry Hudson Parkway-n elsuhanó autók hangja. Philips lassan elindult a csavargók felé. Jobbra kövezett ösvény vezetett le az útról a park fái közé. Inkább sejtette, mint látta, hogy az ösvény szétválik, egyik ága visszakanyarodik, és a felüljáró alatt vezet tovább. Ezen indult el, és bekukkantott a felüljáró alá. Nem három, hanem négy csavargót látott. Az egyik láthatóan holtrészeg volt; hortyogva feküdt a hátán. A másik három kártyázott. Kis tűz égett a közelükben; lángok néhány üres borosüveget világítottak meg. Philips egy ideig figyelte őket, vajon csakugyan azok-e, aminek látszanak, egyszerű csavargók. Azt forgatta a fejében, hogy valami módon lökhárítóként használja fel ezeket az embereket maga és Sansone között. Nem mintha feltételezte volna, hogy letartóztatják, de az intézményekkel kapcsolatos tapasztalatai arra tanították, hogy legyen óvatos, készüljön fel minden eshetőségre, és pillanatnyilag ez a módszer látszott a legcélravezetőbbnek. Mert még ha ki is derül, mi volt az értelme az éjszaka kellős közepén a Cloistersnél találkozót megbeszélni, mindenképp kissé különösnek tűnt. Várt még néhány percet, aztán kicsit dülöngélve, mintha részeg lenne, besétált a felüljáró alá. A három csavargó figyelte egy ideig, aztán amikor látták, hogy ártalmatlan, visszafordultak a kártyához.
– Akar valamelyikőtök tíz dolcsit keresni? – kérdezte Martin.
A három züllött figura ismét fölnézett rá.
– Hát aztán, mit kéne csinálni tíz dolcsiért? – kérdezte a legfiatalabb.
– Engem kell helyettesíteni tíz percre.
A három fickó összenézett, aztán kitört belőlük a nevetés. A fiatalabbik felállt.
– Aztán mi lesz a dolgom, amíg te leszek?
– Fölmész a Cloistershez, és sétálgatsz ott. Ha bárki megkérdezi, ki vagy, azt mondod, Philips.
– Hadd látom azt a tíz dolcsit.
Philips elővette a bankjegyet.
– Hát én? – szólalt meg az egyik öregebb, miközben nagy nehezen föltápászkodott.
– Pofa be, Jack – mondta a fiatalabb. – Mi a teljes neve, mister?
– Martin Philips.
– Oké, Martin, áll az alku.
Philips levette a kabátját és a sapkáját, fölszólította az embert, hogy vegye föl, és a sapkát jól húzza a homlokába. Majd – kissé kelletlenül ugyan – ő is felvette a csavargó kabátját. Kopott, rongyos felöltő volt, keskeny bársonyhajtókával. A zsebében szendvics.
Martin szándéka ellenére a másik kettő is mindenáron menni akart. Nevetgéltek, viccelődtek, míg Philips rájuk nem szólt, hogy ugrik az üzlet, ha nem maradnak csendben.
– Egyenesen oda menjek? – kérdezte a fiatalabb.
– Igen – felelte Martin, akinek voltak bizonyos hátsó gondolatai is a ruhacserével kapcsolatban. Az ösvény a főbejárat alatt vezetett az udvarba. A kövezett rész előtt meredek lejtő húzódott, tetején pad várta a fáradt gyalogosokat. A bejáratot szegélyező kőfal a kereszteződésnél hirtelen megszakadt. Pontosan szemben állt a Cloisters főbejárati kapuja.
– Oké – suttogta Martin. – Csak menj oda, ahhoz a kapuhoz, próbáld meg kinyitni, aztán gyere vissza, és máris tied a tízes.
– És ha egyszerűen meglépek a kabátoddal meg a sapkáddal? – kérdezte a csavargó.
– Vállalom a kockázatot. Egyébként is elkapnálak –, felelte Philips.
– Hogy is hívnak?
– Philips. Martin Philips.
A csavargó még mélyebbre húzta a homlokába a sapkát, annyira, hogy csak felemelt fejjel tudott kikukucskálni alóla. Nekivágott a lejtőnek, de máris elvesztette az egyensúlyát. Martin megtaszította, mire előrebukott, és négykézláb mászott föl az autóútig.
Martin lassan nyomult előre, egészen addig, míg a szeme egy vonalba nem került a kőfal tetejével. A csavargó már átvágott az úttesten, s most egy kiálló utcakőben botlott meg, de még idejében visszanyerte az egyensúlyát. Megkerülte a buszmegálló középső járdaszigetét, és elindult a kapu felé. – Van itt valaki? – üvöltötte. Kiáltása visszhangozva verődött vissza az udvarban. Kitámolygott az udvar közepére, és elkiáltotta magát: – Martin Philips vagyok!
Csak az imént eleredő eső halk kopogása válaszolt. A hevenyészett töltéssel körülvett régi kolostor valószerűtlenné és időtlenné varázsolta a jelenetet. Martint újra elfogta a kétség, vajon nem vált-e hallucináció áldozatává.
Váratlanul egy lövés törte meg a csendet. Az udvaron álló csavargó a kövezetre zuhant. Mintha nagy sebességű gránát csapódott volna be egy érett dinnyébe. A golyó bemeneti nyílása olyan volt, mintha sebész vágta volna; ahol távozott, valami szörnyű szakítóerő letépte az ember arcát, és tízméteres körzetben szétszórta a kövezeten.
Philips és két társa megdermedt. Amikor tudatára ébredtek annak, hogy valaki lelőtte a csavargót, rohanni kezdtek lefelé a kolostor alatti lejtőn úgy, hogy szinte egymást is feldöntötték.
Martin még sohasem érzett ilyen szörnyű kétségbeesést. Talán akkor sem rettegett ennyire, amikor Werner lakásából rohant el lélekszakadva. Minden pillanatban várta, mikor dördül el ismét a fegyver, mikor érzi meg a halálos golyó okozta, perzselő fájdalmat. Tudta, akárki lőtt is, meg fogja vizsgálni a holttestet, és nyomban rájön a tévedésre. Menekülnie kell!
Ám a sziklás domboldal is veszélyes lehetett. Philips megbotlott, előrezuhant, csaknem egy éles kőre. Miközben feltápászkodott, egy jobbra kanyarodó ösvényt vett észre. A sűrű bozóton át indult el arrafelé.
Felcsattant egy második lövés, aztán egy halálsikoly. Philips szíve a torkában dobogott. Az erdőből kijutva rohant, ahogy a lába bírta, mindvégig a sötét sétányon maradva.
Mielőtt még tudatára ébredt volna, mi történik, hirtelen azt érezte, hogy a lábai a levegőt tapodják; egy lépcsősor tetejéről zuhant lefelé. Végtelenül hosszúnak érezte a másodperceket, míg ismét földet ért. Esés közben ösztönösen védte magát az ütés ellen, s fejét a válla közé húzva ügyesen a hátára hemperedett. Kábultan ült fel. Háta mögött a sétányon rohanó lépteket hallott, mire minden erejét összeszedve talpra állt. Bár erősen szédült, azért csak futott tovább.
Ezúttal idejében észrevette az újabb lépcsőt, és lelassított. Hármasával, négyesével vette a fokokat, aztán rohant tovább rogyadozó lábakkal. Az ösvényt derékszögben keresztezte egy másik; olyan váratlanul bukkant elő, hogy Martinnak nem volt ideje eldönteni, változtasson-e útirányt.
A következő kereszteződésnél Martin ösvénye zsákutcába torkollott, ezért egy pillanatra kénytelen volt megtorpanni. Lejjebb, jobbra látta, hogy az erdő fái elfogynak. Az erdőn túl egy terasz látszott, betonkorlát szegélyezte. Philips ekkor újra lépteket hallott, ezúttal nem is egy emberét. Gondolkodásra nem volt idő. Megfordult, és a terasz felé rohant. Alatta betonozott játszótér terült el: hintákat látott; padokat és középen egy mélyedést, amely nyilván medenceként szolgált nyaranta. A játszótér mögött feltűnt egy utca: Philips egy sárga taxit látott rajta elhaladni.
A léptek gyorsan közeledtek, s ő minden erejét összeszedve leszáguldott a teraszról a játszótérre vezető széles betonlépcsőkön. Csak amikor már egészen közelről hallotta a léptek dobogását, döbbent rá: nem juthat át a nyitott téren, mielőtt még az a másik fölérne. Akkor pedig nincs kegyelem.
Gyorsan beugrott a terasz alatti sötét zugba, ügyet sem vetve az áporodott vizelet bűzére. Ebben a pillanatban meghallotta a nehéz léptek dübörgését a feje fölött. Vakon támolygott hátra, mígnem hátával beleütközött a falba. Megfordult, lassan ülő helyzetbe ereszkedett, s megpróbálta lecsendesíteni hangos zihálását.
A teraszt tartó oszlopok kirajzolódtak a homályos játszótér háttere előtt. A városból idelátszott néhány utcai lámpa fénye. A súlyos léptek átdobogtak fölötte, majd elhaltak a lépcsőkön. Hirtelen megpillantotta a sötét alakot, még a zihálását is tisztán hallotta. Az ember támolyogva rohant át a játszótéren, egyenesen az utca felé tartva.
Ekkor a feje fölül könnyebb léptek zaját hallotta, majd fojtott beszélgetést. Ezután csend támadt. Odalent az iménti alak éppen átvágott a gyermekmedencén.
Philips fölött felcsattant egy puska éles hangja, és a játszótéren szaladó alak arcra bukott. Többé nem is mozdult: azonnal meghalt. Martin megadta magát a sorsának. Innen már nem menekülhet. Bekerítették, akár egy rókát. Már csak a kegyelemdöfés van bátra. Ha nem lett volna ennyire kimerült, talán még megpróbált volna ellenállni, de így nem tehetett mást, mint csendben vár, s hallgatja, amint a könnyű léptek áthaladnak a teraszon, majd elindulnak lefelé a lépcsőn.
Visszafojtott lélegzettel várta, hogy az alakok körvonalai kirajzolódjanak előtte a korlát oszlopai között.

11.

Denise Sanger hirtelen fölriadt. Lassan lélegezve, mozdulatlanul feküdt, s hallgatta az éjszaka neszeit A halántékában érezte vére lüktetését, amely a szervezetébe pumpált adrenalin hatására dübörögve száguldott az ereiben. Tudta, hogy valami ismeretlen zaj ébresztette föl, de a zaj nem ismétlődött meg. Csak az ócska hűtőszekrény zümmögését hallotta. Lélegzése lassan szabályossá vált. Aztán a hűtőszekrény is kikapcsolt egy kattanással, és a lakásra csend borult.
Megfordult az ágyban, s arra gondolt, talán csak rosszat álmodott, de rájött, ki kell mennie a fürdőszobába. Hólyagjában a feszítő érzés egyre erősödött, míg végül kénytelen volt tudomást venni róla. Akárhogy is gyűlölt most felkelni, csak meg kellett tennie.
Kikecmergett a meleg ágyból, és kiment a fürdőszobába. Nem kapcsolta fel a villanyt, még az ajtót sem csukta be.
A szervezetében felgyülemlett adrenalin nyilván gátló hatást gyakorolt a hólyagjára, mert beletelt néhány percbe, mire ki tudta üríteni. Éppen végzett, amikor tompa puffanást hallott; olyasfélét, mintha egy szomszéd lakásból valaki megütötte volna a szobája falát. Denise minden idegszálát megfeszítve várta a következő hangot, ám a lakás néma maradt. Összeszedte a bátorságát, és csendben elindult az előszoba felé, egészen addig, amíg jól láthatta a bejárati ajtót. Megkönnyebbülten látta, hogy a biztonsági lánc a helyén van.
Megfordult és elindult vissza, a hálószobába. Ebben a pillanatban érezte meg a levegő áramlását a padlón, s ugyanakkor halkan megzizzentek a falitáblára felszögezett papírlapok. Visszament az előszobába, és benézett a sötét nappaliba. A világítóudvar tűzlétrájához vezető ablak nyitva állt!
Denise kétségbeesetten próbálta megőrizni az önuralmát, de amióta csak New Yorkba jött, mindig is a betörőktől félt a legjobban. Az első hónapban aludni is alig tudott a gondolattól. És most a félig nyitott ablak arra utal, hogy ez a lidércnyomás valósággá vált! Valaki behatolt a lakásába!
Teltek a másodpercek, s ekkor eszébe jutott, hogy két telefonja van. Egy az ágya mellett, egy pedig éppen az orra előtt, a konyha falán. Egyetlen lépéssel ugrott át az előszobán, lába alig érintette a kopott linóleumot. A mosogató mellől felkapott egy kis hámozókést. Apró pengéjén halvány fény csillant meg. Ez a kis fegyver a biztonság illúziójával töltötte el.
Elhaladt a hűtőszekrény mellett, és megragadta a telefont. Ebben a pillanatban bekapcsolt az öreg motor, és a gép hangos csattanással életre kelt. Denise összerezzent. Túlfeszült idegeinek nem tudott többé parancsolni, elengedte a telefont, és sikoltani kezdett.
Csakhogy mielőtt még egyetlen hang is elhagyhatta volna a torkát, egy nagyon erős kéz nyakon ragadta és fölemelte. Ettől elszállt belőle a maradék erő is. Karja elernyedt, és a hámozókés koppanva hullt a földre. Megrázták, mint valami rongybabát, aztán villámgyorsan végigvonszolták az előszobán, hogy a lába is alig érte a földet. A hálószobába érve félig öntudatlanul látta a villanásokat, érezte a feje mellett a perzselő forróságot, és hallotta a hangtompítós pisztoly kattanását.
A golyók becsapódtak az ágyán kupacba gyűrt takaróba. Égy rúgástól térdre esett, miközben valaki fölrántotta a takarót.
– Hol van? – horkantotta az egyik támadó. A másik a szekrényeket nyitogatta sorra.
Az ágyban lapulva nézett föl rájuk. Két fekete ruhás, széles bőrövet viselő férfi állt előtte.
– Kicsoda? – kérdezte elhaló hangon.
– A szeretője. Martin Philips.
– Nem tudom. Talán a kórházban.
Az egyik férfi lenyúlt, fölemelte, majd visszadobta az ágyra. – Akkor megvárjuk.

*

Philips úgy érezte, mintha álomban telne az idő. Az utolsó lövés óta nem hallott semmit. Csendes volt az éjszaka, csak időnként húzott el egy-egy autó a játszótér mögötti utcán. Érezte, hogy a pulzusa már normálisan ver, de a gondolatait még nem tudta összeszedni. Csak most, hogy a felkelő nap kezdte már gyéren megvilágítani a játszóteret, sikerült újra működésbe hoznia az agyát. A hajnali fényben már több részletet kivehetett a környékből: többek között a beton szeméttartókat, melyeket az itteni természetes szikla formáját követve rendeztek el. Madarak tűntek föl hirtelen; néhány galamb egyenesen az üres medencében heverő holttest felé indult. Martin próbálta megmozgatni elgémberedett lábát. Lassanként rádöbbent, hogy a játszótéren heverő holttest újabb veszélyforrást jelent a számára. Hamarosan értesítik a rendőrséget, és az elmúlt éjszaka tapasztalatai alapján Martin értheti módon rettegett tőlük.
Lassan fölállt, s a falnák dőlve megvárta, hogy helyreálljon a vérkeringése. Sajgó testtel vánszorgott le a lépcsőn, miközben folyvást a környéket fürkészte. Látta az ösvényt, órákkal ezelőtti pánikszerű menekülése útját. Nem messze tőle valaki a kutyáját sétáltatta. Nemsokára fölfedezik a holttestet a játszótéren.
A lépcsőn leérve gyors léptekkel indult el a park túlsó sarka felé. Amikor kiért az utcára – amelyben a Broadway-ra ismert –, felhajtotta a csavargóval elcserélt kabát gallérját, és átment a túlsó oldalra. A sarkon volt egy metróállomás, de Martin rettegett a gondolattól, hogy a föld alatt csapdába esik. Nem tudta, vajon üldözői nincsenek-e még mindig a közelben.
Belépett egy kapualjba, s onnan nézett körül. Szemmel láthatóan világosodott már, és lassan megindult a forgalom. Ettől égy kicsit megnyugodott. Minél többen járnak az utcán, ő annál nagyobb biztonságban lesz, és egyébként sem látott gyanúsan őgyelgő vagy parkoló autóban üldögélő embert. Éppen előtte fékezett egy taxi, mert pirosra váltott a lámpa. Mártin kiugrott a kapu alól, és ki akarta nyitni a hátsó ajtót. Zárva volt. A sofőr megfordult, ránézett Philipsre, aztán a tilos jelzés ellenére gázt adott.
Martin zavartan ácsorgott az utcán, s csak nézett a távololdó autó után. Csak akkor értette meg, amikor visszasétált a kapuhoz, és meglátta magát az ablak üvegében, miért hajtott tovább a taxis. Martin vérbeli csavargó benyomását keltette. Torzonborz hajára rászáradt a vér és az avar. Piszkos arcán egynapos borosta éktelenkedett. A látványt a rongyos felöltő tette tökéletessé.
Hátsó zsebében megkönnyebbülten fedezte fel a tárcáját. Kivette, és megszámolta a pénzét. Harmincegy dollárja maradt. Hitelkártyát ilyen külsővel úgysem fogadnának el tőle. Kivett egy ötdollárost, a tárcát pedig visszatette a zsebébe. Öt perc múlva újabb taxi jött. Ezúttal elölről közelítette meg, hogy a sofőr jól láthassa. Előtte úgyahogy megfésülködött, és kigombolta a kabátját, így első pillantásra nem volt már olyan riasztó a külseje. De ami a legfőbb: fölemelt kézzel mutatta az ötdollárost. A sofőr intett, hogy szálljon be.
– Hová, uram?
– Egyenesen – felelte Philips. – Mindig csak egyenesen.
Noha a sofőr kissé gyanakodva figyelte Martint a visszapillantó tükörből, gázt adott, és elindult lefelé a Broadway-n.
Philips hátrafordult ültében, és kinézett a hátsó ablakon. Hamarosan eltűnt a szeme elől a Fort Tyron park és a kis játszótér. Még mindig nem tudta eldönteni, hová menjen, csak annyit tudott, hogy emberek között nagyobb biztonságban lesz.
– A Negyvenkettedik utcába akarok menni – mondta végül.
– Miért nem mondta előbb? – siránkozott a sofőr. – Befordulhattunk volna a Riverside Drive-on.
– Nem – mondta Philips. – Nem akarok arra menni. Az East Side-on menjen.
– De az legalább tíz dolcsiba fog kerülni, uram.
– Oké. – válaszolta Martin. Elővette a tárcáját, és fölmutatott egy tízdollárost a sofőrnek, aki a visszapillantó tükörből figyelt
Amikor a kocsi újra elindult, Martin kissé lecsillapodott. Még most sem hitte el igazán, ami az utolsó tizenkét órában történt. Mintha egész világa összeomlott volna. El kellett nyomnia magában a természetes reflexet, hogy a rendőrséghez forduljon segítségért. Miért szolgáltatták ki az FBI-nak? És vajon a Hivatal miért akarja megsemmisíteni őt csak úgy – kihallgatás nélkül? A kocsi már a Második sugárúton haladt, amikor érezte, hogy ismét hatalmába keríti a rémület.
Most a Negyvenkettedik utca veszélytelenségére volt szükség. Hat órája még idegen és – fenyegető volt ez a környék. Most ugyanez nyújtott a számára biztonságot. Az itteni emberek az arcukon viselik a pszichózisukat, meg sem próbálnak normálisnak látszani. A veszélyes embereket könnyű fölismerni és elkerülni. Martin vett egy nagy pohár hűtött narancslét, és egy hajtásra kiitta. Aztán még egyet. Elindult a Negyvenkettedik utcán. Végig kellett gondolnia mindent. Csak van egy ésszerű magyarázat erre az egészre. Mint orvos, tisztában volt azzal, hogy a jelek és tünetek lehetnek akármilyen változatosak, azért mindig egyetlen betegségre vezethetők vissza. Az Ötödik sugárúthoz érve bekanyarodott a könyvtár melletti kis parkba. Talált egy üres padot. Összébb húzta magán a mocskos felöltőt, elhelyezkedett, amilyen kényelmesen csak tudott, és megpróbálta végigpergetni agyában az éjszaka eseményeit. A kórházban kezdődött minden…
Amikor fölébredt, a nap már magasan állt a feje fölött. Körülpillantott, nem figyeli-e valaki. Most már sokan jártak a parkban, de úgy tűnt, rá ügyet sem vet senki. Meleg lett; folyt róla az izzadság. Amikor fölállt, orrába csapott saját testének áporodott szaga. A parkból kifelé menet az órájára nézett, és meglepődött, hogy már fél tizenegy van.
Néhány háztömbbel arrébb betért egy görög kávézóba. Összegöngyölte az ócska kabátot, és az asztal alá dobta. Pokolian éhes volt; rendelt tojást, sült krumplit, szalonnát, pirítóst és kávét. Kiment a mosdóba, de aztán úgy döntött, inkább nem mosakszik meg. Így senki sem gondolná róla, hogy orvos. Ennél jobb álöltözetet nem is kívánhatna magának. Miután megitta a kávét, megtalálta a gyűrött listát, amelyre felírta az öt beteg nevét: Marino, Lucas, Collins, McCarthy és Lindquist. Lehetséges, hogy ezeknek a betegeknek – meg ami velük történt – van valami közük ahhoz, hogy őt üldözőbe vették a hatóságok? De még ha így is van, miért törnek az életére, és mi lett ezekkel a nőkkel? Megölték őket? Vajon összefügg-e valami módon ez az ügy a szexszel és az alvilággal? Ha igen, hogy jön ide a radioaktivitás? És miért avatkozott közbe az FBI? Lehet, hogy országos méretű összeesküvésről van szó, s belekeveredett több város több kórháza is?
Ivott még egy kávét, s lassan meggyőződésévé vált, hogy a kirakós játék hiányzó darabkáját csakis a Hobson Egyetem Egészségügyi Központjában találhatja meg. De azt is tudta, hogy a hatóságok éppen ott várnak rá. Vagyis, számára pillanatnyilag a legveszélyesebb hely éppen a kórház, mégis kénytelen odamenni, ha ki akarja deríteni, mi folyik körülötte. Felállt és hátrament a telefonhoz. Először Helent tárcsázta föl.
– Doktor Philips! Úgy örülök, hogy felhívott. Hol van? – A hangjában feszültség bujkált.
– A kórházon kívül.
– Azt sejtettem. Mégis hol?
– Miért? – kérdezte Martin.
– Csak kíváncsiságból kérdeztem – felelte Helen.
– Árulja el nekem – mondta Martin –, keresett már valaki? Mondjuk… az FBI?
– Ugyan, miért keresné magát az FBI?
Martin most már bizonyosra vette, hogy Helen megfigyelés alatt áll. Nem volt szokása, hogy kérdésre kérdéssel válaszoljon, különösen egy ilyen abszurd kérdésre. Normális körülmények között minden további nélkül közölte volna Martinnal, hogy elment az esze. Nyilván ott ül mellette Sansone vagy az egyik ügynöke. Philips azonnal letette a kagylót. Ki kell találnia valami más megoldást, hogy hozzájuthasson az irodájában lévő kartonokhoz és egyéb anyagokhoz.
Aztán fölhívta a kórház központi számát, hogy kapcsolja neki dr. Denise Sangert. Már egyáltalán nem akarta, hogy a lány elmenjen a nőgyógyászaira. Denise azonban nem jelentkezett, és Martin nem mert üzenetet hagyni a számára. Utoljára Kristin Lindquisttel próbálkozott. Kristin szobatársa vette föl a kagylót mindjárt az első csengetésre, de amikor Philips bemutatkozott, majd Kristin felől érdeklődött, a lány közölte, hogy nem szolgálhat semmiféle információval, és szeretné, ha többé nem telefonálna. Azzal letette a telefont.
Visszatérve az asztalhoz, Philips kiterítette maga előtt a páciensek listáját. Tollat vett elő, és írni kezdett: "Erős radioaktivitás fiatal nők agyában (egyéb szerveikben?); abnormálisként jelzett normális Pap-leletek; és szklerózis multiplexhez hasonlító ideggyógyászati tünetek." Nézte, amit leírt, s közben lázasan kavarogtak a fejében a gondolatok. Aztán a következőket írta: "idegosztály-nőgyógyászat-rendőrség-FBI", majd az alábbi két szót: "Werner-nekrofília". A leírtak sehogy sem akartak kerek egésszé összeállni, de úgy tűnt, hogy a nőgyógyászat van a középpontban. Ha rá tudna jönni, miért tüntették föl atipusosnak azokat a Pap-leleteket, már lenne valami támpontja.
Hirtelen elfogta a csüggedés – Nyilvánvaló, hogy olyasmibe vágta a fejszéjét, amivel egyedül úgysem birkózhat meg. Mindennapos bosszúságokkal teli megszokott élete most nem is látszott olyan elviselhetetlennek. Boldogan kiegyezett volna egy unalmas hétköznappal, ha utána Denise-zel a karjában fekhetne ágyba este.
Lenézett a papírra, s ekkor vette észre, hogy könnyes a szeme. Annyi ember közül miért éppen őt üldözi a rendőrség? Felfoghatatlan.
Visszament a telefonhoz, hogy ismét megpróbálja elérni Denise-t, de a lány most sem jelentkezett. Kétségbeesésében a nőgyógyászától hívta föl, ahol az asszisztensnő vette fel a kagylót.
– Jelentkezett Denise Sanger a megbeszélt időpontban?
– Még nem – válaszolta az asszisztensnő. – Minden percben várjuk.
Martin villámgyorsan gondolkodott, mielőtt megszólalt volna: – Doktor Philips vagyok. Ha megérkezik, mondja meg neki, hogy töröltem a bejelentkezését, és feltétlenül keressen meg engem.
– Megmondom – mondta az asszisztensnő, és Martin érezte a hangján, hogy őszintén meglepődött. Visszasétált a kis parkba, és leült. Úgy érezte, képtelen értelmes elhatározásra jutni. Az, hogy ő, aki mindig is hitt a rendben és a hatóságokban, most nem léphet érintkezésbe a rendőrséggel, holott le akarták lőni, olyan, mint egy nagyon rossz álom. Délután hol aludt pár percet, hol csak zavartan ődöngött, mint aki úgy döntött, hogy nem akar dönteni. Következett a csúcsforgalom órája. Mikor újra lecsendesedtek az utcák, Martin visszament a kávézóba vacsorázni. Hat múlt pár perccel. Rendelt egy hidegtálat, s mialatt elkészítették, újra felhívta Denise-t, de ő még mindig nem jelentkezett. Akkor úgy döntött, hogy otthon próbálja föltárcsázni: legalább megtudja, tud-e róla annyit a rendőrség, hogy a kedvesét is felügyelet alá helyezték.
Denise az első csengetésre fölvette a telefont.
– Martin? – kérdezte kétségbeesetten.
– Igen, én vagyok.
– Na végre! Hol vagy?
Martin eleresztette a füle mellett a kérdést, inkább ő kérdezett:
– Te hol voltál? Egész nap hívtalak.
– Nem érzem jól magam. Itthon maradtam.
– Nem szóltál a kórház telefonkezelőjének. – Tudom, hogy… Denise hangja hirtelen megváltozott. – Ne gyere! – kiabálta bele a telefonba.
A hangja elfulladt, és Philips dulakodás tompa zaját hallotta. Összeszorult a szíve. – Denise! – üvöltötte. A kávézóban mindenki megdermedt, minden tekintet feléje fordult.
– Philips! Itt Sansone – szólt bele a kagylóba egy hang. Martin még mindig hallotta, hogy Denise a háttérben kiáltani próbál. – Várjon egy percet, Philips – mondta Sansone, aztán elfordult a telefontól, és azt mondta: – Vidd ki innen és hallgattasd el. – Aztán folytatta: – Figyeljen, Philips.
– Mi az ördög folyik ott, Sansone? – üvöltötte Philips. – Mit művelnek Denise-zel?
– Nyugodjék meg, Philips. A kislánynak nem esik bántódása. Azért vagyunk itt, hogy megvédjük. Mi történt magával az éjjel Cloistersnél?
– Hogyhogy mi történt? Maga kérdezi? Az történt, hogy maguk majdnem kinyírtak!
– Ne nevettesse ki magát, Philips! Tudtuk, hogy az nem maga ott az udvarban. Azt gondoltuk, már elkapták magát.
– Kicsodák? – kérdezte döbbenten Philips.
– Sajnálom, Philips, de ezt telefonon nem mondhatom meg.
– Csak annyit áruljon el, hogy mi az isten folyik itt?
A kávézó vendégei moccanni sem mertek. New York-iak voltak ugyan, akik hozzászoktak már a rendkívüli eseményekhez, de nem a saját törzskávéházukban.
– Sajnálom, Philips – felelte Sansone hűvösen. – Ide kell jönnie, mégpedig azonnal. – Azzal, hogy egyedül partizánkodik valahol a városban, csak a mi dolgunkat nehezíti meg. Azt már tudja, hogy ártatlanok is áldozatul estek.
– Adjon két órát! – üvöltötte Philips. – Két teljes órányira vagyok a belvárostól.
– Rendben van. Két óra, de ne legyen egy másodperccel sem több! – Egy kattanás és a telefon elnémult. Philips pánikba esett. Odadobott egy ötdollárost a pultra, és kirohant az utcára, egyenesen a Nyolcadik sugárúti metróállomás felé.
Az Egészségügyi Központba tartott. Még nem tudta, mit csinál, ha majd odaér, de mindenképp be akart jutni. Két órán belül választ kell kapnia egykét kérdésre. Lehet, hogy Sansone igazat beszélt. Talán valóban úgy gondolják, hogy ő valami ismeretlen erő áldozatául esett. De Philips erről nem volt meggyőződve, és a bizalmatlanság rettegésben tartotta. Valami azt súgta neki, hogy Denise élete veszélyben forog.
A metrón csak állóhely volt, noha már véget ért a csúcsforgalom, de Philipsnek jót tett az utazás. Lecsillapodott, s arra is jutott ideje, hogy elővegye a józan eszét. Amikor kiszállt, már tudta, hogyan fog bejutni a kórházba, és mit fog csinálni odabent.
Követte az utcára igyekvő sokaságot, és elindult első célpontja, az italüzlet felé. Az eladó egyetlen pillantást vetett Martin ápolatlan külsejére, majd kihajolt a pénztárgép mögül, és megpróbálta kitessékelni. Csak akkor enyhült meg, amikor Martin felmutatta a pénzét.
Harminc másodpercbe telt, míg kiválasztott és kifizetett egy félliteres üveg whiskyt. A Broadway-ról befordult egy mellékutcába, innen pedig egy kis átjáróba, amelyben végig szeméttartályok sorakoztak. Itt lecsavarta az üveg kupakját, nagyot kortyolt, és jót öblögetett vele. Alig nyelt le belőle valamicskét, a többit kiköpte. Aztán bedörzsölte az itallal az arcát és a nyakát, majd a félig üres üveget a kabátzsebébe csúsztatta. Végigvizsgálta a szeméttartályokat, és a sor vége felé kiválasztott egyet. Ez homokkal volt teli; talán a járda felszórására használták télen. Egy kis lyukat ásott a homokba, és ide rejtette a tárcáját, miután a maradék pénzét a zsebébe tette az üveg mellé.
Útja következő állomása egy kicsiny, de forgalmas élelmiszerüzlet volt. Amint belépett, az emberek széles ívben elkerülték. Az üzlet zsúfolva volt, néhány vevőt félre kellett tolnia, hogy jobban rálásson a pultra.
– Ahhh – kiáltotta fuldokolva, majd végigvágódott a földön, lerombolva egy leértékelt konzervekből emelt tornyot Fájdalmasan vonaglott fektében, miközben a konzervdobozok szerteszét gurultak. Amikor az egyik vásárló fölébe hajolt, s megkérdezte, mi baja, nyöszörögni kezdett: – Fáj! A szívem!
A mentő pillanatokon belül megérkezett Oxigénmaszkot tettek az arcára, mellére kapcsolták az EKG-készüléket, így tették még a rövid utat a Hobson Egyetem Egészségügyi Központjáig. Addigra már rádión jelentették, hegy az EKG-ja nagyjából normális, s úgy döntöttek, nincs szükség szívgyógyszerekre.
Miközben betolták a baleseti ügyeletre, Martin látta, hogy rendőrök álldogálnák mindenfelé, de őrá ügyet sem vetettek. Bevitték az egyik ambulanciás szobába, és egy ágyra fektették. Egy nővér átkutatta a zsebeit igazolvány után, miközben egy gyakorló orvos újabb EKG-t készített vele. Mivel a görbe normális volt, a riasztott belgyógyász elment, s őt az ügyeletes segédorvos felügyeletére bízta.
– Fáj még a szíve, cimbora? – hajolt az orvos Philips fölé.
– Adjon egy kis Maaloxot – nyögte Martin. – Ha ilyen pancsot iszom, mindig Maaloxot veszek be.
– Nem rossz ötlet – mondta erre az orvos.
Egy katonás külsejű, harmincöt év körüli nővér adott neki Maaloxot, majd fölvette az adatait. Martin azt mondta, Harvey Hopkinsnak hívják. Ez egykori kollégiumi szobatársának a neve volt. A nővér azt mondta pihenjen néhány percet, addig kiderül, visszatérnek-e a mellkasi-fájdalmai. Aztán elhúzta a függönyt az ágya körül.
Philips várt egy kicsit, aztán lemászott az ágyról. A fal mellé állított kézikocsin talált egy műtős borotvát, meg egy kis darab sebtisztító szappant. Magához vett néhány törülközőt is, meg egy műtőssapkát és maszkot, így felfegyverkezve kikukucskált a függöny mögül.
Mint ebben az esti órában mindig, most is nagy volt a felfordulás az ügyeleten. Az asszisztens asztalától csaknem a bejáratig állt a sor, s a mentőautók is szabályos időközönként érkeztek. Martinra rá sem hederített senki, amint végigment a folyosón, és kinyitotta az ostromlóit asztallal szemközti szürke ajtót. Csupán egy orvos állt az előtérben, az is elmélyülten tanulmányozott egy EKG-leletet.
Gyorsan lezuhanyozott és megborotválkozott, a ruhát pedig letette az egyik sarokba. A mosdók mellett halómban álltak a sebészeti holmik, melyeket előszeretettel használt az ügyelet egész személyzete. Fölvett egy inget meg egy nadrágot, s nedves haját a sapka alá gyűrte. Még a maszkot is felkötötte. Gyakran megesett, hogy a kórház személyzete a műtőn kívül is maszkot viselt, különösen ha nátha gyötörte őket.
Amikor megnézte magát a tükörben, meggyőződött arról, hogy a saját anyja is nehezen ismerne rá. Kettős siker: nemcsak bejutott a kórházba, hanem most már úgy is néz ki, mint aki odatartozik. Ami Harvey Hopkinsot illeti, nem fogják keresni: a baleseti ügyeletről gyakran elszökdöstek a könnyű betegek. Philips megnézte az óráját. Eddig egy órát használt fel.
Az előtérből kijutva áthaladt az ügyeleten, ahol két újabb rendőrt látott. A kávézó mögötti hátsó lépcsőn ment föl a második emeletre. Egy sugárzásmérőt akart szerezni, de nem mert elmenni a sajátjáért, így aztán a sugárterápiás részlegen keresett egyet. Azzal visszafutott a földszintre, és besietett a klinikák épületébe. Az itteni régi liftek kezelővel működtek, akik már befejezték aznapra a munkát. Martinnak így gyalog kellett a négy emeletet megtennie a nőgyógyászatig. Már a metrón, két boldogtalan külsejű üzletember közé préselten eldöntötte, hogy a sugárzásnak van valami közé a nőgyógyászati klinikához, de most, amikor a detektorral a kezében végre itt volt, kezdte cserbenhagyni az elszántsága. Fogalma sem volt, mit is kell keresnie voltaképp.
Átvágott a nagy várótermen, és befordult a kisebb, egyetemi klinikára. A helyiséget még ki sem takarították; a hamutartók csordultig leltek csikkekkel és papírdarabkákkal. A gyenge megvilágításban minden olyan ártatlannak és hétköznapinak tűni. Philips ál akarta kutatni az asszisztensnő íróasztalát, de minden fiók zárva volt. Az asztal mögötti két ajtói is megpróbálta, de az egész területet jól biztosították. Az egyik zár azonban olyan egyszerű volt, hogy az asztal tetején talált műanyag lapocskával ki tudta nyitni. Martin bement, becsukta maga mögött az ajtót, és felkapcsolta a villanyt.
Azon a folyosón találta magát, ahol nemrég dr. Harperrel beszélgetett. Balra nyílt a két rendelő, jobbra a laboratórium. Martin a rendelőkkel kezdte. A detektorral figyelmesen végigment a szobákon: minden szekrénybe, minden fülkébe bedugta a műszert, még a vizsgálóasztalokat is végignézte. Semmi. A helyiség tiszta volt. Ugyanezt megismételte a laboratóriumban; elkezdte a műszeres szekrényekkel, majd sorra vette a fiókokat is. A szoba végében álltak a nagyobb műszereket tartalmazó szekrények. Negatív volt valamennyi.
Az első jelzést a szemétkosár adta. Rendkívül gyenge, ártalmatlan adagra utalt, de kétségtelenül sugárzást mutatott. Philips az órájára pillantott, s látta, hogy az idő vészesen szalad. Fél órán belül föl kell hívnia Denise lakását. Úgy határozott, csak akkor jelentkezik személyesen, ha már meggyőződött arról, hogy Sansone nem tartja fogva Denise-t.
Miután pozitív jelzést kapott a szemétkosárból, még egyszer végigment a laboratóriumon. Egészen addig nem talált semmit, míg a ruhásszekrényhez nem ért. Az alsó polcokra fehérneműt és kórházi öltözékeket pakoltak, a felsők laboratóriumi és irodai anyagokkal voltak tele. A polcok alatt egy fedeles ládában állt a szennyes lepedő, amely ismét gyenge pozitív jelzést adott, amikor a szondát a padlóhoz közelítette.
Martin kirakosgatta a szennyest, és egyenként átvizsgálta a lepedőket. Semmi. Amikor a műszert beemelte a kiürült ládába, a fenék közelében ismét gyenge jelzést kapott. Végigtapogatta a láda belsejét: tömör volt. Öklével megveregette a láda fenekét, s ekkor enyhe rezgést tapasztalt. Nem restellte a fáradságot, végigütögette a fenék peremét. A láda túlsó sarkához érve a deszka enyhén megbillent, majd ismét a helyére illeszkedett. Martin megint ráütött, majd fölemelte a láda fenekét, és alánézett Két ólom gyűjtőláda feküdt ott, ezek adták a sugárjelzéseket.
A dobozok címkéiről kiderült, hogy a Brookhaven Laboratóriumból származnak, vagyis onnan, ahonnan az összes gyógyászati izotópot kapják. Csak az egyik címke felirata volt tökéletesen, olvasható. Eszerint a doboz tartalma 2-18F/fluoro-2 deoxi-D-Glukóz volt. A másik címkét már félig levakarták, de az is egy deoxi-D-Glukóz izotópot tartalmazott.
Martin gyorsan kinyitotta a dobozokat. Az első, amelyen az olvasható címke volt, közepes erősségű radioaktivitást mutatott, A sokkal vastagabb ólomlemezzel ellátott, másik doboz volt az, amelyik valósággal megbolondította a detektort. Akármi is volt benne, nagyon erősen jelzett. Philips becsukta, és leplombálta a tartályt. Aztán visszarakta a ruhaneműt, és becsukta az ajtót.
Martin még életében nem hallott egyik vegyületről sem, de a puszta tény, hogy itt vannak a Nőgyógyászati Klinikán, épp elég gyanús volt.
A kórházban különlegesen szigorú szabályok vonatkoztak a sugárterápiában felhasználható radioaktív anyagokra, és ugyanez volt a helyzet bizonyos fajta diagnosztikai és az ellenőrzött kutatás terén is. Csakhogy ilyesmit egyáltalán nem végeztek a nőgyógyászati klinikán. Philipsnek azt kellett megtudnia, mire használták a radioaktív deoxi-glukózt.
A sugármérővel a kezében lement az alagsorba. Odalent már vissza kellett fognia a lendületét, nehogy feltűnést keltsen a csoportokban elhaladó orvostanhallgatók között. De mihelyt elérte az új iskolaépületet, ismét felgyorsította a lépteit, s a könyvtárhoz már teljesen kifulladva érkezett meg.
– Deoxi-glukóz – lihegte. – Utána kell néznem. Hol találom?
– Nem tudom – felelte a meglepett könyvtáros.
– A fenébe is – mondta erre Philips, és elindult a katalógus felé.
– Érdeklődjön ott az asztalnál – szólt utána a nő.
Philips máris irányt változtatott, és átment a folyóirat-olvasóba, ahol az információs asztalnál egy tizenöt évesnek látszó lány ült. Hallotta az izgatott beszélgetést, és látta a közelgő Martint.
– Gyorsan! – mondta Philips. – Deoxi-glukóz. Hol nézhetek utána?
– Mi az? – nézett Martinra a lány ijedten.
– Valami cukor lehet, ami glukózból épül fel. Nézze, fogalmam sincs, hogy mi az. Azért akarok utánanézni.
– Talán a kémiai szótárt kellene először megnéznie, aztán próbálja meg a gyógyszerkatalógust, aztán…
– A kémiai szótár! Hol van?
A lány egy hosszú asztalra mutatott, amely mögött könyvespolcok sorakoztak. Philips odarohant, és kihúzta a mutatót. Már nem mert az órájára nézni. A glukóz egyik alcímeként megtalálta a kötetre és az oldalszámra vonatkozó utalást. Mikor fellapozta, azonnal olvasni kezdte a szócikket, de annyira ideges volt, hogy a szavak nem hatoltak el a tudatáig. Erőnek erejével összpontosította figyelmét, és végre megtudta, hogy a deoxi-glukóz annyira hasonlít a glukózra, az agy biológiai hajtóanyagára, hogy minden további nélkül bejuthat az agy vérkeringésébe, és beépül az aktív idegsejtekbe. De ott már nem bomlik föl, mint a glukóz, hanem felhalmozódik. A rövid cikk végén ez állt: "…a radioaktívvá tett deoxi-glukózra nagy jövő vár az agykutatás területén."
Martin reszkető kézzel csukta be a könyvet. Lassanként derengeni kezdett benne, mi is folyik itt. Valaki a kórházban kísérleteket folytat gyanútlan emberi lényekkel! – Mannerheim! – jutott rögtön az eszébe, s olyan düh kerítette hatalmába, hogy szinte érezte a szájában a méreg ízét.
Nem volt vegyész, de annyit tudott, hogyha egy deoxi-glukózhoz hasonló vegyületet megfelelően radioaktívvá tesznek, majd bejuttatják az emberi szervezetbe, figyelemmel kísérhetik az anyag felszívódását az agyban. Az erősen radioaktív anyag, mint például az, amelyik a nőgyógyászaton lévő dobozban van – elpusztítja azokat az idegsejteket, amelyekbe felszívódott. Ha valaki az idegsejtek elhelyezkedését akarja tanulmányozni az agyban, ezzel a módszerrel külön-külön elpusztíthatja azokat; állatokkal már folytattak ilyen kísérleteket, megalapozva ezzel az ideganatómia tudományát. Egy gátlástalan kutató számára innen már csak egy lépés, hogy a módszert embereken is alkalmazza. Philips megborzongott. Csak egy olyan önző állat feledkezhet meg az erkölcsi szempontokról, mint Mannerheim!
Martint egészen lesújtotta ez a felfedezés. El sem tudta képzelni, hogyan nyerte meg magának Mannerheim a nőgyógyászatot, de nyilvánvaló, hogy ők is benne vannak az ügyben. És a kórház igazgatójának is tudnia kell valamit. Mi másért védte volna Drake Mannerheimet, az idegsebészet primadonnáját, a kórház félistenét? Martin szinte összeroskadt következtetései súlya alatt.
Tudta, a kormány bőkezűen támogatja Mannerheimet, kutatásai dollármilliókat nyelnek el a közpénzekből. Ezért avatkozott volna közbe az FBI? Őt pedig esetleg azzal vádolják, hogy veszélyezteti a kormány által támogatott forradalmi jelentőségű kutatás sikerét? Talán az FBI nem is sejti, hogy itt embereken végzett kísérletekről van szó. Martin persze tapasztalt már olyan szervezési hibákat, amikor a jobb kéz nem tudta, mit csinál a bal, de az már mégis sok, hogy a kormány gyanútlanul támogat olyan orvosi kutatásokat, amelyeknek emberek esnek áldozatul.
Martin lassan kifordította a csuklóját, hogy az órájára pillantson. Öt perc múlva föl kell hívnia Denise-t. Nem tudta, vajon őt bántalmaznák-e az ügynökök; de azok után, ahogy a csavargókkal elbántak, semmit sem mert kockáztatni. Azon tűnődött, mitévő legyen. Valamit már tud arról, ami itt történik… nem mindent, de azért valamit. Ahhoz eleget, hogyha segítséget kérne egy befolyásos személyiségtől, felgöngyölíthetnék az egész összeesküvést. De ki legyen az? Az illetőnek kívül kellene állnia a kórházi hierarchián, ugyanakkor ismernie kellene a kórházat, annak belső felépítését. Az egészségügyi kormánybiztos? Valaki a polgármester környezetéből? A rendőrfőnök? Martin attól tartott, ezek az emberek már annyi hazugságot hallhattak róla, hogy minden figyelmeztetése süket fülekre találna.
Hirtelen Michaels jutott az eszébe. Michaels, a csodagyerek. Ő bejáratos az egyetem rektorához! Annak a szava pedig elég lesz ahhoz, hogy, megindítsák a nyomozást! Lehet, hogy ez menni fog. Martin odarohant az egyik telefonhoz, és városi vonalat kért. Miközben Michaels számát tárcsázta, egyfolytában imádkozott, bárcsak otthon találná. Ujjongani szeretett volna, amikor meghallotta kutató barátja ismerős hangját.
– Michaels, rettenetesen nagy bajban vagyok.
– Mi történt? – kérdezte Michaels. – Honnan beszélsz?
– Magyarázatra nincs időm: nyomára jutottam egy nagyszabású kutatási bűnténynek itt a kórházban, ami a jelek szerint az FBI védőszárnyai alatt áll, fogalmam sincs, miért.
– Mit tehetek érted?
– Hívd ide a rektort. Mondd meg neki, hogy itt botrányos dolgok folynak: emberekkel kísérleteznek. Ennyi elég is lesz, hacsak nincs benne ő is. Ha igen, az ég óvjon mindannyiunkat De a legsürgősebb gondom most Denise. A saját lakásán tartja fogva az FBI. Kérd meg az igazgatót, telefonáljon Washingtonba, és intézze el, hogy elengedjék.
– És veled mi van?
– Miattam ne aggódj. Megvagyok. Itt vagyok a kórházban.
– Miért nem jössz át hozzám?
– Nem mehetek. Most indulok az idegsebészeti laboratóriumba. Negyedóra múlva találkozzunk a te laboratóriumodban, jó? Siess! – Philips ezután Denise lakását tárcsázta. Valaki fölvette a kagylót, de nem szólt bele.
– Sansone? – kiáltotta Martin. – Én vagyok, Philips.
– Hol van, Philips? Az a kellemetlen érzésem támadt, hogy nem veszi elég komolyan a helyzetet.
– Dehogynem. Már a belváros szélén vagyok. Jövök. Adjon még egy kis időt. Húsz percet.
– Tizenöt – felelte Sansone, és letette a telefont. Martin nehéz szívvel hagyta el a könyvtárat. Most még inkább meggyőződött arról, hogy Sansone túszként tartja fogva Denise-t azért, hogy őt önmaga feladására kényszerítse. Meg akarták ölni, és talán a lányt is megölnék, csak őt elkapják. Most már mindén Michaelsen múlik. Értesítenie kell az ügyben nem érdekelt hatóságokat. De Martin azt is tudta, hogy több információra lenne szüksége, ha meggyőzően akar érvelni. Mannerheim nyilván koholt már valami alibitörténetet. Martin meg akarta nézni, hány radioaktív agyat tárolnak az idegsebészeten.
Beszállt egy üres liftbe, és, fölment az idegsebészet emeletén lévő kutatórészlegbe. Levette fejéről a műtőssapkát, és idegesen beletúrt összekuszált hajába. Néhány perc múlva újra föl kell hívnia Denise lakását. Mannerheim laboratóriumának ajtaja zárva volt, ezért körülnézett, mivel zúzhatná be az ablakot. Megpillantott egy kis tűzoltókészüléket. Lekapta a falról, és belevágta az ajtón lévő ablak üvegébe. Lábával kirúgta a maradék szilánkokat, majd benyúlt, és elfordította a kilincset.
Ebben pillanatban a folyosó túlsó végében lévő ajtó kivágódott, és két pisztolyos férfi jelent meg a folyosón. Nem a kórház biztonsági emberei voltak: mindkettő utcai ruhát viselt. Az egyik nyomban lekuporodott, mindkét kezével megragadta a fegyverét, miközben a másik elkiáltotta magát: – Ne mozduljon, Philips!
Martin az üvegcserepek között beugrott a laboratóriumba, s eltűnt a szemük elől. Hallotta a hangtompító halk zaját, majd azt, amint egy golyó lepattan az ajtó fémkeretéről.
Felugrott, becsapta az ajtót, amitől néhány szilánk ismét lehullott a földre.
A laboratóriumba behallatszott, amint a súlyos léptek átdobogtak a folyosón. A szoba sötét volt, de még emlékezett a berendezésére, és el tudott igazodni a laboratóriumi asztalok között. Éppen elérte az állatok szobájának az ajtaját, amikor üldözői a külső ajtóhoz érkeztek. Egyikőjük felgyújtotta a villanyt, s éles, fluoreszkáló fény öntötte el a laboratóriumot.
Martin megszállottként ügyködött tovább. Megragadta a ketrecet, amelynek lakóját dühöngő őrültté változtatták az agyába ültetett elektródok. Az állat a rácson keresztül próbálta megragadni és átharapni Martin kezét, aki minden erejét összeszedve az ajtóhoz vonszolta a ketrecét. Láda, hogy üldözői már elérték a legközelebbi asztalt. Visszafojtotta a lélegzetét és kinyitotta a ketrec ajtaját.
A majom egyetlen rikoltással, melytől megcsörrentek a laboratóriumi üvegholmik, kiugrott börtönéből, és az asztalok fölötti polcra vetette magát, ahonnan szerteszét röpültek a műszerek. A két ember megtorpant a dühöngő vadállat láttán, amelyből fémhuzalok lógtak ki. Az állatnak több se kellett: szabadjára engedve visszafojtott dühét, levetette magát a polcról, egyenesen a Martinhoz közelebb álló üldöző vállára, és őrjöngve kezdte tépni kannával, miközben fogait a nyakába mélyesztette. A másik segíteni próbált, de a majom gyorsabb volt.
Martin nem várta be, mi lesz a harc vége. Átrohant az állatok szobáján, el az edényekbe zárt agyak hosszú sora mellett, egyenesen a hátsó lépcsőhöz. Amilyen gyorsan csak tudott, lerohant rajta, minden fordulónál több lépcsőt ugorva.
Amikor meghallotta, hogy odafent nyílik a hátsó lépcsőhöz vezető ajtó, a falnak lapulva szaladt tovább. Nem tudta, vajon látják-e odafentről, de nem állhatott meg, hogy meggyőződjék róla. Tudhatta volna, hogy Mannerheim laboratóriumát figyelik. Lefelé rohanó dübörgését hallotta a lépcsőn, de már több emeletnyi távolság volt köztük, és mihelyt az alagsorba ér, befordult az alagútba; több pisztolylövést nem hallott.
A régi iskolaépületbe vezető, öreg ajtó csikorogva engedett, amint Philips berontott rajta. Fölszáguldott a kanyargós márványlépcsőkön, végigrohant a félig romos folyosón, míg végül a régi előadóterem bejáratához nem ért. Ott aztán megtorpant. Odabent sötét volt, ami azt jelentette, hogy Michaels még nem érkezett meg. Mögötte teljes volt a csend. Megszabadult az üldözőitől. De a hatóságok mostanra már tudomást szereztek arról, hogy ő az Egészségügyi Központban tartózkodik, és csak idő kérdése, hogy nyomára jussanak.
Levegő után kapkodott Ha Michaels nem érkezik meg hamarosan, el kell mennie Denise lakására, bármilyen reménytelennek érzi a helyzetét. Idegesen lökte be az előadóterem ajtaját. Meglepetésére az ajtó kinyílt. Belépett, és nyomban körülfogta a hideg sötétség. A csendet egy mély tónusú elektromos kattanás törte meg; erre a hangra még diákkorából emlékezett. A villanykapcsoló hangja volt. És íme, mint azokban a hajdani napokban, a termet most is elárasztotta a fény. A szeme sarkából látta meg a mozgást, s lenézett a terem közepén lévő mélyedés felé. Meglátta az integető Michaelst.
– Martin! Csakhogy itt vagy végre!
Philips megragadta az előtte lévő korlátot, hogy ezzel is segítse előrehaladását a lépcsőig, amelynek aljában Michaels állt, s intett, hogy jöjjön le.
– Beszéltél a rektorral? – kiáltotta Philips. Michaels jelenléte órák óta az első reménysugárt jelentette a számára.
– Minden rendben! – üvöltötte vissza Michaels. – Gyere le!
Martin megindult lefelé a keskeny lépcsőn, melyen keresztül-kasul kígyóztak az egykori ülések helyén lévő elektromos tartozékok kábelei. Michaels mellett még hárman álltak ott. Eszerint segítséget is hozott magával. – Denise ügyében is csinálnunk kell valamit, mert ezek…
– Már az is rendben van! – üvöltötte Michaels.
– Jól van? – kérdezte Martin, és egy pillanatra lelassított.
– Jól és biztonságban. Gyere már le!
Minél közelebb jutott Martin a mélyedésben, annál sűrűbben állták útját a felszerelési tárgyak, és annál nehezebb volt kikerülni a huzalokat – Épp az imént menekültem el két embertől, akik rámlőttek az idegsebészeti laboratóriumban. – Még most is lihegett, minden szó nehezére esett.
– Itt biztonságban vagy – mondta erre Michaels, s figyelmesen nézte a lépcsőn közeledő barátját.
Amikor leért, Martin fölnézett a lépcsőfokról, egyenesen Michaels arcába. – Nem volt időm arra, hogy bármit is megkeressek az idegsebészeten. – Most nézte csak meg a másik három embert Egyikőjük a szolgálatkész diák, Carl Rudman volt, akivel a laboratóriumban tett első látogatásakor találkozott. A másik kettőt nem ismerte. Fekete dresszt viseltek. Michaels, aki eleresztette a füle mellett Martin utolsó megjegyzését, az egyik idegenhez fordult: – Most elégedett? Megmondtam, hogy én ide tudom hozni. A férfi, aki le nem vette a szemét Philipsről, így válaszolt:
– Idehozta az igaz, de tud is rá vigyázni?
– Azt hiszem – felelte Michaels.
E különös párbeszéd alatt Martin tekintete ide-oda vándorolt Michaels és a zubbonyos férfi arca között. Ekkor ismerte fel az embert: ő volt Werner gyilkosa.
– Martin! – szólak meg Michaels szinte atyai hangon. – Néhány dolgot meg kell mutatnom neked.
– Dr. Michaels! – vágott közbe az ismeretlen –, azt garantálhatom, hogy az FBI nem tesz elhamarkodott lépéseket. De amit a CIA csinál, abba nekem nincs beleszólásom. Remélem, érti, dr. Michaels? Michaels villámgyorsan feléje fordult. – Mr. Sansone! Tudom, hogy a CIA nem tartozik az ön hatáskörébe. Szeretnék egy kis időt dr. Philipsszel tölteni.
Ezzel újra Philipshez fordult: – Martin, szeretnék mutatni neked valamit. Gyere! – Lépett egyet a szomszédos előadóterembe vezető ajtó felé.
Martin bénultan állt. Keze még egyre a sárgaréz korlátot szorongatta. Megkönnyebbülése tanácstalansággá változott, tanácstalanságát pedig mélyről jövő, kiújult félelem váltotta fel.
– Mi történik itt? – kérdezte rémülten. Lassan beszélt, egyenként ejtve ki a szavakat.
– Éppen ezt szeretném megmutatni neked – felelte Michaels. – Gyere már!
– Denise hol van? – Philips meg se moccant.
– Tökéletes biztonságban van. Hidd el nekem! Gyere! – Michaels visszalépett Philipshez, s mintegy bátorítóan megfogta a csuklóját. – Hadd mutassak neked néhány dolgot. Nyugodj meg! Pár perc múlva Denise-t is megláthatod.
Philips hagyta, hogy Michaels elvezesse Sansone mellett, be a szomszédos előadóterembe. Rudman már előrement, és felkapcsolta a villanyt. Martin látta, hogy innen is eltávolították a széksorokat. A középső mélyedésben, ahol álltak, hatalmas képernyőt látott, melynek milliónyi fényérzékeny fényfelvevő cellájából huzalok tömege vezetett a feldolgozó egységbe. Ez a processzor már jóval kevesebb huzalt bocsátott ki magából, ezeket két kábelen fogták össze, melyek egy-egy számítógéphez vezettek; Ezekből további huzalok futottak más számítógépekbe. A helyiséget teljesen betöltötték a berendezések.
– Van valami fogalmad, arról, amit itt látsz? – kérdezte Michaels.
Martin, megrázta a fejét.
– Ez az emberi látórendszer első számítógépes modellje. A jelenlegi normák szerint túl nagy és kezdetleges, de meglepően jól működik. A képeket az ernyőre vetítjük, és az itt látható számítógépek adják hozzá a megfelelő információt. – Michaels körbemutatott a teremben. – Amit itt látsz, Martin, van olyan fontos, mint az első atommáglya, amelyet Princetonban építettek. Ez lesz minden idők egyik legnagyobb tudományos felfedezése.
Martin Michaelsre nézett. Lehet, hogy ez az ember őrült?
– Megalkottuk a negyedik generációs számítógépet – csapott Michaels. Philips hátára. – Figyelj jól. Az első generáció az, amely épp csak meghaladta a számítógépet. A második generáció születését a tranzisztorok tették lehetővé. A mikroprocesszorokkal eljött a harmadik generáció kora. Mi életre hívtuk a negyedik generációt, és, az irodában lévő kis processzor; egyike az első alkalmazási lehetőségeinek. Tudod egyáltalán, hogy mit csináltunk? Philips ismét megrázta a fejét. Michaels egészen tűzbe jött a lelkesedéstől.
– Megteremtettük a valódi mesterséges intelligenciát! Megalkottuk a gondolkodó számítógépet. Ezek képesek a tanulásra és a következtetésre. Ennek előbb-utóbb be kellett következnie, és mi csináltuk meg! – Michaels karon fogta Martint, és behúzta magával a két régi előadótermet összekötő folyosóra. Innen nyílt az ajtó a hajdani mikrobiológiai és élettani laboratóriumokba. Amikor Michaels kinyitotta az ajtót, Martin észrevette, hogy belülről acéllemezt erősítettek rá. Mögötte újabb ajtót pillantott meg. Ezt is megerősítették, és biztonsági zárral látták el. Michaels egy különleges kulccsal nyitotta ki. Mintha csak egy kincstárba lépnének be.
A látványtól hátratántorodott. Nyoma sem maradt a kisebb helyiségekre osztott, palával fedett kísérleti asztalokkal felszerelt régi laboratóriumoknak. Egy harminc méter hosszú, ablaktalan teremben találta magát. Középen átlátszó folyadékkal megtöltött, óriási üveghengerek sorakoztak.
– Ez a legértékesebb, legtevékenyebb preparátumunk – paskolta meg Michaels az első henger oldalát. – Tisztában vagyok vele, hogy először érzelmi alapon fogod fel a dolgot. Mindannyian így voltunk ezzel. De hidd el nekem, az eredmény megéri az áldozatot.
Martin lassan körbesétálta a tartályt, mely csaknem két méter magas és egy méter átmérőjű volt. Belül – mint később Martin megtudta – egy folyadékban lebegett az egykori Katherine Collins testének élő maradványa. Ülő helyzetben, a feje fölé emelt karokkal úszkált a tartályban. A működő lélegeztető egység mutatta, hogy él. A koponyát azonban teljes egészében eltávolították; látszott a meztelen agy. Arcából szinte csak a szeme maradt meg, melyet preparáltak, és kontaktlencsével láttak el. Nyakából endotracheális cső állt ki. A karját is gondosan preparálták, s eltávolították az érzőideg-végződéseket. Az idegvégződésekre, mint a pókháló szálaira, hurkot kötöttek, s összekapcsolták az agyba ültetett elektródokkal. Amikor Philips teljesen körüljárta a hengert, szörnyű gyengeség fogta el: úgy érezte, a lába fel akarja mondani a szolgálatot.
– Talán tudod – szólalt meg Michaels –, hogy a számítógép-kutatásban végbement jelentős előrelépéseket, mint amilyen, a visszacsatolás, a biológiai rendszerek tanulmányozása tette lehetővé. Tulajdonképpen ez az egész kibernetika alapja. Nos, mi megtettük a magától értetődő lépést, vagyis eljutottunk magához az emberi agyhoz, nem csak úgy tanulmányozzuk, mint a pszichológia, amely valami titokzatos fekete doboznak tekinti. – Philips csak most értette meg, miért használta Michaels éppen ezt a kifejezést, amikor megajándékozta őt az új számírógépes programmal. – Mi úgy közelítettünk hozzá, mint akármilyen más rendkívül bonyolult gépezethez. És a siker még a legmerészebb álmainkat is túlszárnyalja. Megtudtuk, hogyan tárolja az agy az információkat, hogyan dolgoz fel egyszerre többet is, ami persze sokkal hatékonyabb az elavult számítógépek lineáris feldolgozási módszerénél, és hogyan szerveződik az agy célszerűen hierarchikus rendszerré. De ami a leglényegesebb, rájöttünk, hogyan kell megtervezni és fölépíteni egy olyan géprendszert, amely pontos mása az agynak, és képes ugyanazoknak a funkcióknak az ellátására. És működik. Martin! Felülmúlja a legvadabb elképzeléseidet is!
Michaels oldalba lökte Philipset, hogy nézze meg a többi hengert is, bennük az élveboncoltatás különböző szintjein álló fiatal nők meztelen agyát. Az utolsó hengernél Philips megállt. A kísérleti alany a preparálás legkorábbi szakaszában volt. Philips ráismert az arc maradványaira. Kristin Lindquist volt.
– Ide figyelj – mondta Michaels –, tudom, micsoda megrázkódtatás, amikor először látja ezt az ember. De tudományos szempontból olyan hallatlan jelentőségű, hogy a hasznát egyelőre fel sem tudjuk mérni. Ha csak az orvostudományt nézzük, ott is forradalmasítani fogja az összes szakterületet. Magad is tapasztaltad, hogy már a legelső programunk mi mindent tud kezdeni a koponyaröntgennel. Philips! Nem akarom, hogy elhamarkodottan ítélj, de ugye, megértesz?
Már körbejárták a termet, amely egyesítette magában a kórházat és a számítógépes berendezéseket. A sarokban, mint valami intenzív-őrző szobában, bonyolult életmentő berendezéshez hasonló szerkezet állt. A monitorok előtt hosszú, fehér köpenyes, férfi ült. Michaels és Philips jelenléte cseppet sem zavarta meg az összpontosításban.
Philips újra megállt Katharine Collins előtt, s ékkor végre megjött a szava: – Mi megy itt be ennek a… lénynek az agyába? – a hangja tompán, érzéketlenül kongott.
– Ezek itt érzékelő idegek – magyarázta telkesen Michaels. – Miután az agy furcsa módon nem érzékeli a saját állapotát, elektródokat kapcsolunk Katherine perifériás érzékelő idegeire, hogy így közölhesse velünk, agyának mely részei működnek az adott pillanatban. Kitaláltunk egy visszakapcsolási rendszert az agy számára.
– Úgy érted, ez a preparátum képes a kommunikációra? – kérdezte Philips őszinte megdöbbenéssel.
– Természetesen. Éppen ez a gyönyörű az egészben. Arra használjuk az emberi agyat, hogy tanulmányozza önmagát. Várj, megmutatom.
Katherine Collins hengerén kívül, de a lány szemével egy vonalban valami olyasmit szereltek föl, átmegy számítógép termináljához hasonlított. A nagy, függőleges képernyőt és a billentyűzetet elektromos úton összekapcsolták a hengerben lévő egységgel és a terem szélén álló központi számítógéppel. Michaels betáplálta a kérdést, amely a képernyőn is kiíródott: HOGY ÉRZI MAGÁT, KATHERINE?
A kérdés eltűnt, és a helyén megjelent a válasz: KITŰNŐEN. ALIG VÁROM, HOGY MUNKÁHOZ LÁSSUNK. KÉREM, INGERELJEN. Michaels elmosolyodott, és Martinra pillantott. – Ennek alanynak sosem elég. Épp ezért dolgozik olyan jól. 
– Mit értett azon; hogy "ingereljen"?
– Beleültettünk egy elektródot az örömérző központjába. Ezzel jutalmazzuk, s ugyanakkor bátorítjuk az együttműködésre. Amikor ingereljük, úgy érzi, mintha egyszerre száz orgazmusa lenne. Szenzációs érzés lehet, mert állandóan követeli. Michaels betáplálta a választ: – Csak egyszer, Katherine. Kis türelem. – Benyomott egy piros gombot a billentyűzet szélén. Philips látta, amint Katherine teste ívben meghajlik, s remegés fut végig rajta.
– Tudod – mondta Michaels –, most már bizonyos, hogy az agy jutalmazási rendszere a legerősebben motiváló erő, még az önfenntartásnál is erősebb. Még arra is találtunk módot, hogy ezt az elvet beépítsük a legújabb processzorunkba. Ettől a gépeink még hatékonyabban műkődnek.
– És ki az, aki mindezt kiagyalta? – kérdezte Philips, aki még most sem akart hinni a szemének.
– Itt nem egy embert illet a dicséret vagy a vád – felelte Michaels. – Szakaszonként ment végbe az egész. Léptünk egyet, s ebből következett az újabb lépés. De a felelősség elsősorban kettőnké: a tied és az enyém.
– Az enyém? – hökkent meg Martin. Úgy állt ott, mint akit arcul csaptak.
– Igen – válaszolt Michaels. – Tudod, hogy engem is mindig érdekelt a mesterséges intelligencia; ezért is kezdtem annak idején veled dolgozni. A te problémád, melyek a röntgenfelvételek kiértékelése körül mozogtak; bennem kikristályosították azt a központi kérdést, amelyet mintafelismerésnek nevezünk. Az emberek képesek erre, de éppen ezzel a problémával a legkifinomultabb számítógépek sem nagyon tudtam megbirkózni. A te gondos elemzésed alapján, amelyet a felvételértékelő módszerekről adtál, együttesen különítettük el azokat a logikai lépéseket, mélyeket elektromos úton kellett megoldanunk, ha utánozni akarjak a módszereket Kicsit bonyolultan hangzik, de nem az. Meg kellett tudnunk bizonyos dolgokat arról, hogyan azonosítja az emberi agy az ismerős tárgyakat. Összeálltam néhány fiziológussal, akiket érdekelt az idegélettan, és belevágtunk egy nagyon szerény kísérletsorozatba, melynek során radioaktív deoxi-glukózt juttattunk be néhány páciens szervezetébe, majd egy bizonyos mintával szembesítettük őket. A szemészet által újabban használt látási próbatáblát alkalmaztuk. A radioaktív glukóz-analóg aztán mikroszkopikus elváltozásokat idézett elő az illető agyában, nevezetesen elpusztította azokat a sejteket, melyek a próbatábla felismerésében szerepet játszottak. Aztán már csak fel kellett térképezni ezekét az elváltozásokat, hogy segítségévei meg tudjuk határozni az agy működését. A szelektív rombolás módszerét évek óta, alkalmazzák az állati agykísérletekben. De az emberéken való alkalmazás során annyi mindent tudtunk meg rendkívül rövid idő alatt, hogy az még újabb erőfeszítésre ösztönzött bennünket.
– De miért fiatal nőket használtatok? – kérdezte Mártin. A lidércnyomás kezdett valósággá válni.
– Pusztán kényelmi szempontok miatt. Egészséges emberekre volt szükségünk, akiket mégis bármikor behívhattunk a kórházba. A nőgyógyászat páciensei pontosan megfeleltek erre a célra. Ők nem sokat kérdezősködnek arról, hogy mi történik velük, így mindössze meg kellett hamisítanunk a Pap-leleteket, hogy olyan gyakran rendelhessük vissza őket, ahányszor csak szükségét láttuk. A feleségem évek óta az egyetem nőgyógyászati klinikáján dolgozik. Ő választotta ki a pácienseket, akikbe aztán – a rendes laboratóriumi vérvétel során befecskendezte a radioaktív anyagot. Roppant egyszerű volt az egész.
– Martin hirtelen maga előtt látta a komoly tekintetű, fekete hajú asszonyt a nőgyógyászati klinikáról. Nehezen tudta elképzelni Michaels mellett, de aztán rádöbbent, hogy ez sokkal hihetőbb, mint bármi, amit itt lát.
A Katherine Collins előtt lévő képernyő ekkor újra megelevenedett:
– INGERELJEN, KÉREM.
Michaels lekopogta a billentyűkön: – ISMERI A SZABÁLYOKAT. KÉSŐBB, HA A KÍSÉRLET ELKEZDŐDIK.
Aztán Martinhoz fordult, és folytatta: – A program olyan könnyűnek és sikeresnek bizonyult, hogy felbátorodtunk, és újabb kutatási célokat tűztünk magunk elé. De mindez fokozatosan történt, közben évek teltek el. Végül addig merészkedtünk, hogy hatalmas dózisok adagolásával rajzoltuk fel az agy utolsó érdekelt határterületeit is. Sajnos, néhány betegnél ez már előidézett bizonyos tünetcsoportokat, különösen abban a fázisban, amikor a halántéklebeny csatlakozásait kezdtük tanulmányozni. A munka itt már rendkívül kényessé vált, mert határt kellett szabnunk a beavatkozásnak úgy, hogy a kísérleti alanyok számárába tünetek még elviselhetők maradjanak. Ha az alanynál már túl sok tünetet észleltünk, be kellett hoznunk ide; így jutottunk el a kutatás jelenlegi szakaszába. – Michaels ekkor az üveghengerek sorára mutatott: – És íme így jutottunk el a legjelentősebb felfedezésünkig. Mondanom sem kell, hogy amikor hozzáfogtunk, erre még álmunkban sem gondoltunk.
– Mi a helyzet a legutóbbi páciensekkel, mint Marino, Lucas és Lindquist?
– Hát igen. Volt egy kis kavarodás körülöttük. Ők kapták a legnagyobb sugáradagot, és a tüneteik olyan hirtelen léptek föl, hogy néhányan orvoshoz fordultak, még mielőtt elkaphattuk volna őket. De az orvosok egyetlen esetben sem tudtak diagnózist felállítani, még Mannerheim sem.
– Úgy érted, ő nincs benne? – kérdezte Martin meglepetten.
– Mannerheim? Viccelsz velem? A hozzá hasonló öntelt gazemberek sohasem vehetnek részt egy ekkora horderejű kutatásban. Minden apró sikert magának akarna elkönyvelni.
Philips körülnézett a teremben. Elszörnyedt, s ugyanakkor mélyen megrendült. Lehetetlennek tűnt, hogy ilyesmi megtörténhet, méghozzá egy egyetemi klinika kellős közepén.
– A leginkább az lep meg – mondta –, hogy egyáltalán eljuthattál idáig. Arra a néhány szerencsétlen fickóra gondolok odafent a gyógyszertanon, akik egy patkánykísérlet miatt magukra zúdítják az állatvédő liga haragját.
– Rengeteg segítséget kaptunk. Észrevehetted, hogy azok az emberek odakint az FBI ügynökei. Philips Michaelsre pillantott. – Fölösleges, hogy emlékeztess rá. Ők akartak megölni.
– Igazán sajnálom. Mindaddig sejtelmem sem volt arról, mi történik, amíg föl nem hívtál. Már egy éve megfigyelés alatt állsz. De nekem azt mondták, téged akarnak védelmezni.
– Megfigyelés alatt állok? – Martin nem akart hinni a fülének.
– Mint mindannyian. Philips, hadd mondjak el neked még valamit. Ennek a kutatásnak az eredményei meg fogják változtatni az egész társadalmat. Nem túlzók. Egy egészen szerény kis kutatással kezdtük, de nagyon hamar születtek olyan eredményeink, amelyeket szabadalmaztattunk. Ettől kezdve a nagy számítógépes társaságoktól csak úgy áradt hozzánk a pénz és az egyéb támogatás. Őket csak az eredmények érdekelték, a módszereink nem, s egymással versengve halmoztak el bennünket előnyös ajánlatokkal. És akkor bekövetkezett az, ami elkerülhetetlen volt. A negyedik generációs számítógépre első számú vevőként a Hadügyminisztérium jelentkezett. A mi gépünk az ő kezükben forradalmasította az egész fegyverkezési koncepciót. Egy kicsiny, mesterséges intelligenciaegység és egy holografikus, molekulaszintű memóriatároló rendszer összekapcsolásával megterveztük és megépítettük az első, valóban intelligens távirányítású rakétarendszert. A hadsereg már rendelkezik az "intelligens rakéta", prototípusával. Az atomenergia felfedezése óta ez a haditechnika legnagyobb felfedezése. A kormányt pedig, ha lehet, még kevésbé érdekli sikereink útja-módja, mint a számítógépes társaságokat. Akár tetszik nekünk, akár nem, a lehető legszigorúbb biztonsági óvintézkedéseket foganatosították körülötlünk, talán még annál is szigorúbbakat, mint annak idején, amikor a Manhattan Terv keretében megcsinálták az atombombát. Ide még az Államok elnöke sem tehetné be a lábát. Ezért hát mindnyájan megfigyelés alatt állunk. És ezek a fickók egytől egyig őrültek. Minden áldott nap azzal a gondolattal ébrednek, hogy az ellenség meg akarja rohamozni az épületet. Az éjszaka meg azzal jöttek nekem, hogy te ámokfutást rendeztél, és veszélyezteted az ügy biztonságát. De én tudok hatni rájuk, legalábbis egy bizonyos határon belül. Sok minden azonban rajtad múlik. Döntened kell.
– Miben? – kérdezte Martin fásultan.
– El kell döntened, hogy tudsz-e élni ezzel a tudattal. Óriási megrázkódtatás ért, tudom. Bevallom, én magam nem akartam elárulni neked, hogyan értük el a sikert. De miután épp eleget tudtál meg ahhoz, hogy kis híján kinyírjanak, meg kellett tudnod a többit is. Hallgass rám, Martin. Jól tudom én is, hogy az embereken végzett kísérletezés, amit nemcsak beleegyezésük nélkül végzünk, hanem egyenesen az életüket áldozzuk érte, ellentmond az orvosi etika minden hagyományának. De én hiszem azt, hogy ez a cél szentesíti az eszközöket. Tizenhét fiatal nő áldozta fel gyanútlanul az életét. Ez igaz. De mindez a társadalmi haladás és az Egyesült Államok harci fölényének jövőbeni biztosítása érdekében történt. Az egyének szempontjából nézve az áldozat óriási, ám a kétszázmilliós Amerika szempontjából már elhanyagolható. Gondold csak el, hány fiatal nő végez magával önszántából évente, hány ember teli halálát az autópályákon, és mivégre? Ez a tizenhét nő adott valamit a társadalomnak, és mi részvéttel viseltetünk irántuk. Jól bánunk velük; nem okoztunk nekik fájdalmat. Sőt végre megismerték a tiszta gyönyört.
– Ezt nem tudom elfogadni. Miért nem hagytad inkább, hogy megöljenek? – kérdezte Philips fáradtan. – Akkor nem keltene aggódnom a döntésem miatt.
– Mert kedvellek téged, Philips. Négy esztendeje dolgozunk együtt. Intelligens ember vagy. Rendkívül nagy részed van és lehet is még a mesterséges intelligencia kifejlesztésében. Ürügyként van szükségünk az orvosi alkalmazásra, különösen, ami a radiológiát illeti. Szükségünk van rád, Philips. Ez nem jelenti azt, hogy nélküled nem boldogulnánk. Egyikünk sem nélkülözhetetlen, de te kellesz nekünk.
– Dehogyis kellek – mondta erre Philips.
– Erről ne vitatkozzunk. Tény, hogy szükségünk van rád. De hadd mondjak még valami nagyon fontosat. Nincs szükségünk több emberi alanyra. Hamarosan lezárjuk a terv biológiai szakaszát. Megszereztük az ilyen jellegű szükséges információkat, és most már itt az ideje a tervek elektronikai finomításának. Az emberrel való kísérletezésnek vége.
– Hány kutató érdekelt ebben az ügyben? – kérdezte Philips.
– Ez is a program szépségéhez tartozik – válaszolta Michaels büszkén. – Jelentőségéhez képest rendkívül csekély az érdekeltek száma. Van egy fiziológus teamünk, egy számítógépes csapatunk, és néhány gyakorló nővérünk.
– Orvosok nincsenek?
– Nincsenek – felelte Michaels mosolyogva. – Várj csak! Ez így nem egészen igaz. Az egyik idegélettannal foglalkozó fiziológusunk egyben orvos is.
A két férfi pár pillanatig némán nézett egymásra.
– És még valami – szólalt meg újra Michaels. – Téged illet méltán és megérdemelten minden elismerés, a gyógyászat terén elért óriási előrelépésért, mely az új számítógépes technológia alkalmazásával azonnal bekövetkezik.
– Ez megvesztegetés akar lenni? – kérdezte Philips.
– Nem. Ez tény. És ennek következtében te leszel az Egyesült Államok egyik leghíresebb orvoskutatója. Megtervezheted az egész radiológia területét átfogó programot úgy, hogy a gépek száz százalékos hatékonysággal fogják elvégezni a teljes diagnosztikai munkát. Hihetetlen haszon ez az emberiség számára! Te magad mondtad egyszer, hogy még a legkiválóbb röntgenorvos is csak hetvenöt százalékos pontossággal dolgozik. És végül… – Michaels lesütötte a szemét, s egyik lábáról a másikra állt, mintha hirtelen zavarba jött volna. – …. Ahogy mondtam, én csak bizonyos határig tudom befolyásolni az ügynököket Ha ők ügy gondolják valakiről, hogy az illető veszélyezteti a biztonságot, ott már nekem nincs szavam. Denise Sanger, sajnos belekeveredett az ügybe. Nem ismeri ugyan ennek a kutatásnak a sajátosságait, de ahhoz képest eleget tud, hogy kockára tegye a terv sikerét. Más szóval, ha te úgy döntesz, hogy nem állsz ki a terv mellett, nemcsak téged ölnek meg, hanem Denise-t is. Ebbe nekem már nincs beleszólásom.
A Denise-t fenyegető veszély említése újabb érzelmeket korbácsolt föl Philipsben. Már nem csupán erkölcsi felháborodást, hanem egyenesen vad gyűlöletet érzett. Óriási erőfeszítésébe került, hogy visszafojtsa vak dühét. Kimerült volt, és minden idegszála pattanásig feszült. Minden energiájára szüksége volt, hogy agyát normális gondolkodásra kényszerítse. Mikor végre sikerült, úgy érezte, hiábavaló lenne felvenni a harcot a terv mögött felsorakozó fölmérhetetlen hatalommal és mozgatóerővel. Önmagát talán még fel tudta volna áldozni, de Denise-zel nem tehette ezt. A keserű belenyugvás érzése a torkát fojtogatta…
Michaels ekkor a vállára tette a kezét. – Nos, Martin? Azt hiszem, mindent elmondtam. Mi a válaszod?
– Nem hiszem, hogy lenne választási lehetőségem – mondta Martin lassan.
– De van – felelte Michaels. – Csakhogy ez az ösvény rettenetesen szűk. Nyilván te és Denise is szigorú megfigyelés alatt fogtok állni a jövőben is. Szó sem lehet arról, hogy a sztorit akár a kongresszus, akár a sajtó tudomására hozzátok. Előre számoltak minden eshetőséggel. Választhatsz: élsz tovább Denise-zel együtt, vagy azonnali, értelmetlen halált haltok mindketten. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ez az igazság. Ha úgy döntesz, ahogy remélem, Denise-nek csak annyit árulnak el, hogy a kutatásnak van haditechnikai vonatkozása is, amiről te nem tudtál, és tévedésből üldöztek a biztonsági ügynökök. Megesketik, hogy az egészről hallgatni fog, és ezzel pontot is tehetünk az ügy végére. Azért már te leszel a felelős, hogy Denise ne tudjon meg többet.
Philips mély lélegzetet vett, és hátat fordított az üveghengerek sokaságának. – Ő most hol van?
– Gyere utánam – mondta Michaels mosolyogva. Kiléptek a dupla vasajtón, elhaladtak az előadótermek mellett, s a törmelékkel borított folyosó végén befordultak a régi iskolaépület igazgatói irodájába.
– Martin! – kiáltott Denise. Felpattant az összecsukható székről, s faképnél hagyta két őrét. Miközben átölelte Philipset, szeméből megeredtek a könnyek. – Mi történt? – zokogta.
Martin meg sem tudott szólalni, annyira boldog volt, hogy viszontláthatja Denise-t. Él és biztonságban van! Hogyan vállalhatná a felelősséget a haláláért?
– Az FBI arról próbált meggyőzni, hogy veszedelmes áruló lettél – mondta Denise. – Egy percig sem hittem el nekik, de tőled akarom hallani, hogy nem igaz. Mondd, hogy ez az egész csak valami rossz álom!
Philips behunyta a szemét. Amikor kinyitotta, végre meg is tudott szólalni. Lassan beszélt, nagy gonddal válogatva meg a szavait, hiszen tudta: Denise életé most az ő kezében van. Mert sikerült béklyót kötniük rá, de meg fogja találni a módját, hogyan tépje szét a kötelékeket, még ha évekig kell várnia, akkor is.
– Igen – mondta –, csak egy rossz álom volt az egész. Egy szörnyű tévedés. De már vége.
Martin fölemelte Denise arcát, és szájon csókolta. A lány viszonozta a csókot megnyugodva, hogy nem tévedett, és- mindaddig biztonságban és lesz, amíg bízik Martinban. A férfi egy pillanatra beletemette arcát a lány hajába. Ha valóban számít minden egyes emberi élet, hogy ne számítana Denise élete! Neki legalábbis az a legfontosabb.
– Vége – visszhangozta a lány.
Philips Denise válla fölött Michaelsre pillantott, s a számítógéptudós helyeslően bólintott. De Martin tudta, hogy soha nem lehet vége.

Epilógus

THE NEW YORK TIMES
EGY KUTATÓ TUDÓS A TUDOMÁNYOS VILÁG MEGDÖBBENÉSÉRE POLITIKAI MENEDÉKET KÉR SVÉDORSZÁGTÓL
Stockholm (AP)
Dr. Martin Philips, az az orvos, aki kutatásai révén nemrégiben szerzett magának nemzetközi hírnevet, tegnap délután, titokzatos körülmények között eltűnt Svédországban. A híres Karolinska Intézetben kellett volna déli egy órakor előadást tartania, ám a neves neuroradiológus nem jelent meg a zsúfolásig megtelt előadóteremben. Vele együtt nyoma veszett dr. Denise Sangernek is, aki négy hónap óta a felesége. 
A kezdeti találgatások szerint a házaspár a nyilvánosság elől akart elzárkózni. Széles körű figyelem kereszttüzében állnak, amióta – hat hónappal ezelőtt – dr. Philips ismertetni kezdte meghökkentő orvosi felfedezéseinek és újításainak sorozatát. Ezt az elméletét azonban el kellett vetni, amikor kiderült, hogy a házaspár meglepően szigorú titkosszolgálati őrizet alatt állt, és eltűnésüket nyilvánvalóan csak a svéd hatóságok közreműködése tette lehetővé.
Az Egyesült Államok külügyminisztériumi szóvivőjének feltett kérdésekre csak kínos csend volt a válasz, ami annál is különösebb, mert mint hírlik, az eset lázas tevékenységet váltott ki az Egyesült Államok különböző kormányszintjein, ami mintha sehogy sem állna arányban az ügy fontosságával. A tetőpontjára hágott nemzetközi érdeklődést még inkább felcsigázta az alább ismertetett közlemény, melyet az éjszaka bocsátották ki a svéd hatóságok. "Dr. Martin Philips politikai menedéket kért és kapott Svédországban. Őt és feleségét politikai elkülönítés alá helyeztük. Huszonnégy órán belül a nemzetközi közvélemény elé kerül az a dr. Philips által írt – dokumentum, amelyből kiderült, milyen súlyosan sértették meg az emberi jogokat az orvostudomány hasznára végzett kísérletezés égisze alatt. Mindeddig dr. Martin Philips akadályozva érezte magát abban, hogy hangot adjon véleményének, mert az ügyben az Egyesült Államok kormánya is érdekelt. A dokumentum nyilvánosságra hozatalát kővetően dr. Philips videó-sajtókonferenciát kíván tartani a Svéd Televízió rendezésében."
Nem derült ki pontosan, mit jelent itt "az emberi jogok súlyos megsértése", noha a dr. Philips eltűnése körüli különös eseménysorozat komoly töprengésekre ad okot. Dr. Philips kutatási területe a röntgengépek számítógépes értelmezése, s nehezen elképzelhető, hogyan lehetne ezen a szakterületen véteni a kísérleti etika, szabályai ellen. Mindazonáltal dr. Philips hírneve (idén ő nyerte el az orvosi Nobel-díjat, s a legnevesebb szaktekintélyek sem vitatták, hogy méltán) biztosítja számára a széles körű és értő hallgatóságot. Az ügy nyilván alapvetően sértette dr. Philips erkölcsi érzékét, ha ezzel a drasztikus és drámai lépéssel kockára tette a karrierjét. Az ügyből természetszerűleg következtethetünk arra is, hogy az orvostudománynak is megvan a maga Watergate-je.