NNCL292-2DFv1.0

Robin Cook
Akár az Isten

Regény

Európa–Janus–Talentum
Budapest 1990

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Robin Cook
Godplayer
G. P. Putnam's Sons, New York, 1983
© 1983 by Robert Cook. All rights reserved

Fordította Fencsik Flóra

Hungarian translation © Fencsik Flóra, 1986
Harmadik kiadás

Ez a könyv az Európa Könyvkiadó, a Janus Kft.
és a Talentum Kft. együttműködésében készült
Felelős kiadó: Osztovics Levente
az Európa Könyvkiadó igazgatója
Nyomta az Borsodi Nyomda
A nyomdai kivitelezésben közreműködött a General Press
A nyomdai rendelés törzsszáma: 777

Az eredetivel Dr. Matos Lajos vetette egybe
Felelős szerkesztő: Dezsényi Katalin
A fedélfotó és a tipográfia Pintér László munkája
Műszaki vezető: Miklósi Imre
Készült 16,53 (A/5) ív terjedelemben
ISBN 963 07 5233 6

Előhang

A mélységes-mély alvásból oly hirtelen tört a teljes ébrenlét Bruce Wilkinsonra, hogy leteperte a félelem, akár a lázálomból ébredő gyereket. Sejtelme se volt, mi ébresztette föl, de gyanította, hogy valami zörej vagy mocorgás. Mintha hozzáért volna valami. Nem moccant, visszatartotta a lélegzetét, maga elé meredt, hallgatózott. Kezdetben nem tudott tájékozódni, de mihelyt agya befogadta a behatárolt látóteret, már tudta is: a Bostoni Alapítványi Kórházban van, nyomban azzal is tisztában volt, hogy későre jár, az éjszaka közepén. A kórház mély csöndbe burkolódzott.
Több mint egy hét telt el azóta, hogy szívkoszorúér-"bypass"-műtétre befeküdt a kórházba. De előzőleg, úgy egy hónapja már három hetet töltött itt néhány emelettel lejjebb; váratlan szívrohamából lábadozott. Vagyis hozzászokott már a kórházi életrendhez. Megnyugtatták a megszokott zajok, mint a nővérek gyógyszeres tolóasztalkájának kerékcsikorgása a folyosón, vagy a beérkező mentőautó távoli lármája, sőt még az is, ha a kórházi üzenetközlő hangszóró bemondta valamelyik orvos nevét. Bruce ezekből az ismerős zajokból tulajdonképpen már óra nélkül is meg tudta állapítani, mennyi az idő. E zajok mind azt jelezték, hogy baj esetén kéznél van a sürgős orvosi segítség.
Bruce azelőtt, szklerózis multiplexe ellenére sem sokat törődött az egészségével. Rendbe jöttek a látási zavarai, amelyek miatt öt éve orvoshoz fordult, s elszántan igyekezett elfeledkezni a diagnózisról, mert félt a kórházaktól és az orvosoktól. S azután a derült égből csapott le rá a szívroham, a velejáró utógondozással és ezzel a mostani nagy műtéttel. Orvosai megnyugtatták: szívbaja nem függ össze a szklerózis multiplexszel, de ez a bizonykodás se sokat segített, kurázsija fogytán volt.
S most, hogy késő éjjel fölriadt, és nem hallotta a szokásos kórházi zajokat, vészjóslónak és elhagyatottnak érezte a kórházat; félelmet keltett benne, nem reményt. A fenyegető csend nem szolgált magyarázattal: mitől ébredt ilyen hirtelen. Bruce érezte: rejtélyesen megbénítja a rátört rémület.
Múltak a másodpercek. Szája kiszáradt, pontosan úgy, ahogy öt napja, a műtét előtti kezeléskor. Ezt a félelemnek tudta be, továbbra is tökéletes mozdulatlanságban feküdt, akár egy gyanakvó állat, érzékei feszülten lestek bármi neszre. Gyerekkorában is így tett, amikor rossz álomból ébredt. Ha nem mozdul, talán nem veszik észre a szörnyek. Hanyatt fekve nem sokat látott a szobából, ráadásul az egyetlen fényforrás a kis éjszakai lámpa volt a padló szintjén, ágya mögött. Nem látott mást, csak a mennyezet és a fal alig megkülönböztethető érintkezését. Erre vetődött rá az infúziós állvány, palack és csövek megnagyobbodott árnyéka. A palack mintha enyhén himbálódznék.
Bruce, hogy félelmét elűzze, figyelni kezdte bensejének jeladásait. Tudatában ott derengett a nagy kérdés: nincs-e baj? Azok után, hogy teste ily rútul cserbenhagyta a szívrohammal, nem tudta, nem fenyegeti-e újabb katasztrófa. Szétnyílhatnak-e a varratai? Ettől félt elsősorban a műtét után. Leválhatott-e a bypass, az elmeszesedett koszorúérszakasz áthidalására odavarrt ér?
Lüktetett a halántéka, ám érezte, hogy nincs baj, annak ellenére, hogy tenyere nyirkos lett, feje pedig eléggé kellemetlenül sajgott – ezt a láznak tulajdonította. Legalábbis nem volt fájdalma, főleg nem az a gyötrő, égető nyomás, amely előzőleg a szívrohammal tört rá.
Kísérletképp mélyet lélegzett. Nem nyilaik belé az a késdöfésszerű fájdalom, bár külön erőfeszítésébe került, hogy megszívja tüdejét.
Rekedt-ragacsos köhögés visszhangzóit a szoba légterében. Bruce-t újabb rémülethullám rohanta meg, de rögvest fölismerte, hogy a szobatársa az. Lehet, hogy Mr. Hauptmann köhögésének zaja ébresztette fel, gondolta, és csöppet megnyugodott. Az öregember újra köhögött, és neszezve forgott álmában.
Bruce azzal a gondolattal játszott, hogy nővért hív: nézze meg Mr. Hauptmannt, nem mintha azt hitte volna, hogy komoly baj van az öregúrral, inkább hogy ő maga szólhasson valakihez. Az igazat megvallva, Mr. Hauptmann állandóan így köhögött.
A kellemetlen lázas állapot erősödött, terjedni kezdett. Bruce úgy érezte, mintha mellkasa forró folyadékkal telt volna meg. Újra rátört a szorongás: valami nincs rendjén "odabenn".
Meg akart fordulni, hogy megkeresse az ágy oldalrácsa fölé erősített nővérhívó csengőgombot. Szeme mozdult, de a fejét súlyosnak érezte. Szeme sarkából gyors, szaggatott mozgást észlelt. Fölnézett, meglátta infúziós palackját. Az iménti mozgás: az infúziós folyadék gyorsabban folyik! Gyors egymásutánban hullottak a csöppek a mikropórusos szűrőbe, az éjszakai lámpa éles ragyogással villantotta fel őket.
Ez aztán különös! Bruce tudta, hogy infúziója csak a biztonság kedvéért volt vénájába kötve, s a lehető leglassabban kell folynia. Nem szabadna gyorsan csöpögnie. Jól emlékezett rá, hogy mielőtt olvasólámpáját eloltotta, mint mindig, ma is ellenőrizte.
Megpróbálta kinyújtani a karját és megkeresni a nővérhívó gombot. De nem tudta megmozdítani. Mintha jobb karja nem kapta volna meg a parancsot. Újra próbálkozott, az eredmény ugyanaz.
Bruce félelme pánikra váltott. Most már biztos volt benne, hogy valami rettenetes történik vele. Élete a legjobb kezekben van, de nem bír segítséget kérni. Pedig segíteniük kell. Azonnal segíteniük kell. Akár a lázálom, amelyből nem bír felébredni.
Fölrántotta fejét a párnáról, és nővérért ordított. Meglepte, milyen gyönge a hangja. Üvölteni akart, de csak suttogott. S közben észrevette: iszonyúan nehéz a feje, minden erejére szüksége van, hogy fölemelje a párnáról. Beleremegett az erőfeszítésbe, csak úgy rázkódott az ágya.
Alig hallható sóhajjal hátrarogyott párnájára, és átengedte magát a pániknak. Újra kiáltani próbált, amiből kivehetetlen, szinte artikulálatlan sziszegés lett. Nem tudta, mi baja, csak hogy gyors ütemben rosszabbodik. Úgy érezte, láthatatlan ólomtakaró terül fölébe, s az ágyra lapítja. Lélegezni próbált, siralmas eredménnyel: mellkasa rendszertelenül emelkedett. Bruce irtózatos rémülettel rádöbbent: megfullad.
Valamiképp összeszedte gondolatait, újra eszébe jutott a nővérhívó gomb. Őrületes erőfeszítéssel fölemelte karját az ágyról, és tapogatózva, görcsösen áthúzta mellkasa fölött. Mintha sűrű folyadékba merülne. Ujjai végigtapogatták a rácsot, de hiába nyúlt a gomb felé. Nem volt ott. Ereje utolsó maradékával a bal oldalára emelkedett, átfordult, és a rácsnak ütődött. Arcát nekinyomta a hideg fémnek, ezzel jobb szeme elől elzárta a kilátást, de nem volt ereje elmozdulni. Bal szemével meglátta a segítséghívó csengőt. A padlón hevert, kígyóként összegabalyodva. Öntudatát elborította a pánik és a kétségbeesés, de a testére nehezedő nyomás súlya egyre nőtt, moccanni se engedte. Rémületében azt gondolta, a szívével történt valami: talán minden varrat szétpattant. Agya az életadó oxigént áhította, s eközben továbbra is úgy érezte, mintha fojtogatnák. Teljesen megbénult, s amint kétségbeesetten lélegezni próbált, kínlódásában csak hörögni tudott. Érzékei mindezek ellenére élesen működtek, agya fájdalmasan tiszta volt. Tudta: meghal. Csöngött a füle, szédült, hányinger környékezte. Azután elfeketült a világ.

Pamela Breckenridge már több mint egy éve este tizenegytől reggel hétig dolgozott. Ez nem volt valami közkedvelt műszak, de ő szívesen vállalta. Szabadabbnak érezte így magát. Nyáron napközben kijárhatott a tengerpartra strandolni, késő délután aludt. Szervezetének nem okozott gondot az alkalmazkodás, ha legalább hét órát alhatott. Ami pedig a munkáját illette, jobban szerette az éjszakai szolgálatot. Kevesebb volt a zűr. A nővérek nappal néha szinte közlekedési rendőrnek érezték magukat, míg azon igyekeztek, hogy idejében irányítsák be és ki betegeiket a számtalan röntgen-, EKG-, labor- és sebészeti vizsgálatra, illetve vizsgálatról. Pamela amellett szívesen vállalta az egyedülléttel járó felelősséget.
Ma éjjel, míg végigment az üres, elsötétült folyosón, csak mormogást hallott egy-két helyről, légzőkészülékek sziszegését és saját léptei zaját. Háromnegyed négy volt. Orvos sehol a közelben, sőt nővér se. Pamela két beosztott nővérrel dolgozott együtt, az osztály gyakorlott veteránjai mind. Ők hárman megtanulták már, hogyan birkózzanak meg akárhány lehetséges katasztrófával.
Pamela elhaladt az 1832-es szoba előtt, és megállt. Az este, beszámoló közben a lelépő ügyeletes nővér említette, hogy Bruce Wilkinson infúziós oldata alighanem fogytán van, jó lesz újabb palack dextrózoldatot fölfüggeszteni még hajnal előtt. Pamela habozott. Ezt a munkát alighanem továbbadhatná, de mivel épp ott volt a szoba előtt, és nem ragaszkodott görcsösen a protokollhoz, elhatározta, elintézi.
Nyirkos köhögés recsegett a félhomályos szobában, hallatára Pamela maga is megköszörülte a torkát. Halkan surrant Wilkinson ágya mellé. A palackban alacsonyan állt a folyadék szintje, és meglepetten látta, hogy az infúzió igen gyors iramban folyik. Új palack dextróz állt az éjjeliszekrényen. Miközben kicserélte az oldatot, és beállította a cseppszámot, valami keményet érzékelt a lába alatt. Lenézett, meglátta a hívógombot. Amikor lehajolt, hogy helyre tegye, akkor vette észre a beteget, az oldalrácsnak nyomott arcát. Valami nincs rendjén. Gyöngéden a hátára segítette Bruce-t. A várt ellenállás helyett Bruce teste rongybábuként puffant hátra, jobb keze teljesen természetellenes tartásban esett le. Pamela közelebb hajolt. A beteg nem lélegzik!
Pamela gyakorlott mozdulattal mindenekelőtt a hívógombot nyomta meg, fölgyújtotta az ágy melletti lámpát, és elhúzta az ágyat a faltól. Az éles neonfényben meglátta, hogy Bruce bőre mély szürkéskék, akár a finom kínai porcelán; ez a bőrszín arra vallott, hogy a betegnek torkán akadt valami, és megfulladt. Pamela azon nyomban odahajolt, bal kezével lehúzta Bruce állat, jobbjával befedte az orrát, és erőteljesen a férfi szájába fújt. Arra számított, hogy a légutak eldugultak, és meglepetten látta, hogy Bruce mellkasa könnyedén fölemelkedik. Nyilvánvaló: ha megfulladt is valamitől, az már nincs a légcsövében.
Megmarkolta Bruce csuklóját, pulzust keresett: semmi. Kivette Bruce feje mögül a párnát, és tenyerével megnyomta a férfi mellkasát. Azután fölé hajolt, és újra levegőt fújt a férfi tüdejébe.
A két beosztott nővér egyszerre rohant be a szobába. Pamela egyetlen szót szólt: – Kód! – s ők máris működésbe lendültek, akár egy jól képzett elit alakulat. Rose gyorsan közhírré tette a hangosbemondón a riasztást. (Ilyenkor egy megadott számot kell tárcsázni, a telefonos pedig bemond a mikrofonba egy kódszámot és a szobaszámot, mire mindenki, akinek az élesztősben tapasztalata van, odaszalad – anélkül, hogy a többi beteg megtudná, hirtelen rosszul lett valaki.) Trudy ezalatt behozta azt a nagy, erős deszkalapot, amelyet szívmasszázsnál tesznek a páciens alá. Amint Bruce-t a deszkára tették, Rose fölmászott az ágyra, és nyomkodni kezdte a férfi mellkasát. Pamela minden negyedik nyomás után levegőt fújt Bruce tüdejébe. Trudy ezalatt a gördíthető készenléti kocsiért és EKG-gépért futott.
Négy perc múlva, amikor Jerry Donovan belgyógyász rezidens- vagyis szakmai gyakorlati éveit töltő szakorvosjelölt – megérkezett, Pamela, Rose és Trudy már bekapcsolta és megindította az EKG-gépet. Az, sajnos, egyenes vonalat rajzolt. Viszont Bruce arcszíne már nem volt olyan szürkéskék, mint az előbb.
Jerry látta: az EKG nem jelez elektromos tevékenységet, s akárcsak Pamela, ő is ütést mért a páciens mellkasára. Semmi reakció. Ellenőrizte a pupilláit: tágra nyílt és merev. Jerry mögött egy Peter Matheson nevű bennlakó szigorló orvos állt, most ő mászott föl az ágyra, hogy leváltsa Trudyt. Az ajtóban borzas, hosszú hajú medikus állt.
– Mióta csinálják ezt? – kérdezte Jerry.
– Öt perce találtam rá – válaszolta Pamela. – De sejtelmem sincs, mikor állt meg a szíve. Nem volt a monitorra kapcsolva. A bőre sötétkék volt.
Jerry bólintott. Egy másodperc töredékéig vívódott, folytassák-e az élesztőst. Gyanította, hogy a páciens már agyhalott. Mégse tudta rászánni magát, hogy megtagadja a kísérletet. Könnyebb volt tov4bbcsinálni.
– Két ampulla bikarbonátot kérek és egy kis adrenalint – kiáltotta Jerry, miközben elvett egy lélegeztető csövet a gurulóállványról. Az ágy mögé lépett, Pamelával további levegőt fújatott a tüdőbe. Azután beillesztette a gégetükröt, egy lélegeztető csövet, és hozzákapcsolt egy lélegeztető ballont, amelyet bekötött a fali oxigéncsapba. Sztetoszkópját a páciens mellkasára helyezte, szólt Peternek, emelje föl egy pillanatra, és összenyomta a ballont. Bruce mellkasa azon nyomban fölemelkedett.
– A légutai tiszták – mondta Jerry legalább annyira önmagának, mint a többieknek. Megkapta a bikarbonátot és az adrenalint.
– Adjunk neki kalcium-kloridot – mondta Jerry, s nézte, mint válik Bruce arca normális rózsaszínűvé.
– Mennyit? – kérdezte Trudy a gurulóállvány mögül.
– Öt köbcit a tízszázalékos oldatból. – Újra Pamelához fordult, és megkérdezte: – Miért van itt a páciens?
– Bypassműtétje volt – mondta Pamela. Rose már odavitte a kórlaptartót, és Pamela kinyitotta. – Négy napja operálták. Szépen javul.
– Szépen javult – helyesbítette Jerry. Bruce arcszíne csaknem normálisnak látszott, de pupillája továbbra is tág volt, s az EKG sima vonalat rajzolt.
– Nyilván erős szívroham – mondta Jerry. – Talán tüdőembólia. Azt mondta, kék volt, amikor maga rátalált?
– Sötétkék – erősítette meg Pamela.
Jerry a fejét rázta. Egyik diagnózis se okoz erős elkékülést. Gondolatait egy álomittas sebész rezidens érkezése szakította félbe.
Jerry elmondta neki, mit csinál. Beszéd közben fölfelé tartotta az adrenalinos fecskendőt, hogy eltávolítsa a légbuborékokat, azután Bruce mellkasába nyomta, a bőrre merőlegesen. Hallani lehetett a pattanó hangot, amint a tű izomburkokon hatol át. Más zaj nem hallatszott, csak az EKG-gépé, amint a papírcsíkot köpi magából, rajta a sima vonallal. Amikor Jerry visszarántotta a dugattyút, vér hatolt a fecskendőbe. Jerry biztos volt benne, hogy a szívbe jutott, s beadta az injekciót. Intett Peternek, hogy masszírozza újra a mellkast és Rose-nak, hogy fújjon levegőt a tüdőbe.
Még mindig semmi szívtevékenység. Jerry, miközben a transzvénás pacemaker-elektróda steril csomagolásának külső burkát bontogatta, bánta már, hogy belekezdett, ösztönösen tudta, hogy a páciens menthetetlen. De mivel hozzáfogott, be is kellett fejeznie.
– Tizennégyes méretű katéterre lesz szükségem. – Nekiállt, hogy betedinbe mártott vattával előkészítse Bruce nyakának bal felén a beszúrás helyét.
– Óhajtja, hogy én csináljam? – kérdezte a sebész rezidens, aki most szólalt meg első ízben.
– Azt hiszem, megbirkózunk vele – mondta Jerry, igyekezett több önbizalmat sugározni, mint amennyit érzett.
Pamela felhúzta a sebészkesztyűt az orvos kezére. Épp le akarták takarni a pácienst, amikor férfialak jelent meg az ajtóban, s benyomult a medikus mellett. Jerrynek a sebész rezidens viselkedése tűnt fel: épp csak hogy nem tisztelgett a kis seggnyaló. Még a nővérek is észrevehetően kiegyenesedtek: Thomas Kingsley, a kórház legnevesebb szívsebésze robbant a szobába.
Sebészöltözetben volt, nyilván egyenesen a műtőből jött. Az ágyhoz lépett, és gyöngéden Bruce alkarjára tette a kezét, mintha a puszta érintéssel megsejthetné a bajt.
– Mit csinál? – kérdezte Jerryt.
– Transzvénás pacemakert vezetek be – mondta Jerry. Dr. Kingsley bejövetele meglepte és megrendítette. Az orvosi kar tagjai nem szoktak reagálni a szívleállást közlő kódriasztásra, főleg nem késő éjjel.
– Láthatólag teljesen leállt a szív – mondta dr. Kingsley, és átfuttatta keze között a hosszan tekergő EKG-papírcsík egy darabkáját. – Pitvar-kamrai blokknak semmi jele. Végtelenül kicsi az esély rá, hogy transzvénás pacemakerrel el lehet érni valamit. Azt hiszem, csak az idejét pazarolja. – Dr. Kingsley ekkor kitapintotta a pulzust Bruce ágyékán. Peterre pillantott, aki már izzadt, s így szólt: – Erős a pulzus. Úgy látom, jó munkát végzett, kolléga. – Pamelához fordult: – Nyolcas méretűt kérnék.
Pamela azon nyomban átnyújtotta a kesztyűt. Dr. Kingsley fölhúzta, és szikét kért a készenléti kocsiról.
– Lehúzná a kötést? – kérdezte Petertől dr. Kingsley. Pamelától steril erős ollót kért.
Peter Jerryre pillantott jóváhagyásért, azután félbehagyta a masszírozást, és lehúzta a tapasz- és kötszergubancot a páciens szegycsontjáról. Dr. Kingsley az ágyhoz lépett, és ujjai közé fogta a kést. Tétovázás nélkül belenyomta a kés hegyét a gyógyuló seb felső végébe, és határozottan végighúzta az aljáig. Hallani lehetett a pattanó zajt, amint az átlátszó kék nejlonvarratokat átvágta. Peter lemászott az ágyról, hogy ne legyen útban.
– Ollót – szólt nyugodtan dr. Kingsley, közönsége döbbent csöndben figyelte. Ez volt az a jelenet, amelyről olvastak már, de még sosem látták.
Dr. Kingsley átvagdosta a fölhasított szegycsontot összetartó varratok szálait. Azután két kézzel belenyúlt a sebbe, és erővel széthúzta a szegycsontot. Éles reccsenő hang hallatszott. Jerry Donovan megpróbált belepillantani Bruce mellkasába, de dr. Kingsley eltakarta a látványt. Jerry csak annyit állapíthatott meg, hogy vérzés nincsen.
Dr. Kingsley beledugta ujjait, majd a kezét Bruce mellkasába, és megmarkolta a szív csúcsát. Ütemesen nyomkodni kezdte, biccentéssel jelezte Rose-nak, mikor fújja teli a tüdőt. – Ellenőrizze most a pulzust – szólt dr. Kingsley.
Peter szolgálatkészen lépett oda: – Erős – mondta.
– Szeretnék némi adrenalint – mondta dr. Kingsley. – De nem nagyon tetszik nekem a dolog. Azt hiszem, a páciens jó ideje exitált.
Jerry Donovan gondolkozott, mondja-e, hogy neki ugyanez volt a benyomása, de letett róla.
– Hívja az EEG-labort – szólt dr. Kingsley, és tovább masszírozta a szívet. – Hadd lássuk, van-e egyáltalában agyi tevékenység.
Trudy elment telefonálni.
Dr. Kingsley beadta az adrenalint, de látta, hogy semmi hatás nem mutatkozik az EKG-n. – Kinek a betege ez? – kérdezte.
– Dr. Ballantine-é – válaszolta Pamela.
Dr. Kingsley lehajolt, és belenézett a sebbe. Jerry úgy vélte, a műtéti sebet veszi szemügyre. Köztudott volt a kórházban, hogy ha egytől tízig osztályoznák az operációs technikát, Kingsley tízes lenne: Ballantine pedig, annak ellenére, hogy ő a szívsebészeti osztály főorvosa, valahol a hármas körül járna.
Dr. Kingsley hirtelen fölnézett, és úgy bámult a medikusra, mintha most látná először. – Hogyan állapítja meg e pillanatban, kolléga úr, hogy pitvarkamrai blokkról van szó?
A diák arca elfehéredett. – Nem tudom – nyögte ki nagy nehezen.
– Ez ám a biztonságos válasz – mosolygott dr. Kingsley. – Bárcsak nekem lett volna merszem medikus koromban, hogy beismerjem, ha nem tudok valamit. – Jerryhez fordult, és megkérdezte: – Milyen a pupilla?
Jerry odalépett, és felhúzta Bruce szemhéját: – Nem moccan.
– Adjunk be még egy ampulla bikarbonátot – rendelkezett dr. Kingsley. – Feltételezem, hogy adott kalciumot.
Jerry bólintott.
Néhány percig csend volt, dr. Kingsley a szívet masszírozta. Azután egy technikus jelent meg az ajtóban öreg EEG-berendezéssel.
– Csak tudni szeretném, van-e még elektromos tevékenység az agyban – szólt dr. Kingsley. A technikus a koponyára erősítette az elektródákat, és bekapcsolta a gépet. Az EEG ugyanolyan egyenes vonalat rajzolt, akár az EKG.
– Hát így áll a dolog, sajnos – vette ki kezét Bruce mellkasából dr. Kingsley, és lehúzta a gumikesztyűjét. – Gondolom, jó lenne, ha valaki fölhívná dr. Ballantine-t. Köszönöm a segítségüket. – Ezzel kiment a szobából.
Senki se szólt, senki se moccant egy pillanatig. Az EEG-technikus volt az első. Zavartan kijelentette, hogy ő visszamenne a laborba. Kikapcsolta a felszerelését, és elment.
– Még sosem láttam ilyet – bámult Bruce kitárt mellkasára Peter.
– Én se – ismerte be Jerry. – Az embernek kicsit tátva marad a szája.
Mindketten az ágyhoz léptek, és a sebbe néztek.
Jerry megköszörülte a torkát: – Nem is tudom, mi kell ahhoz, hogy az ember így belehasítson valakibe, hozzáértés-e vagy önbizalom.
– Mind a kettő – húzta ki az EKG-gép csatlakozóját a konnektorból Pamela. – Odaengedhetnének, fiúk, hadd csináljunk itt egy kis rendet. Mellesleg elfelejtettem említeni valamit. Amikor Mr. Wilkinsonra rátaláltam, igen gyorsan folyt az infúziós folyadék. Mg lett volna szabad nyitva lennie. – Pamela megvonta a vállát. – Nem tudom, fontos-e vagy sem, de úgy véltem jobb, ha közlöm magukkal.
– Köszönjük – szólt szórakozottan Jerry. Nem figyelt, óvatosan belenyomta mutatóujját a sebbe, és megérintette Bruce szívét. – Azt mondják, dr. Kingsley pökhendi fráter, de egyvalamiben bizonyos vagyok. Ha holnap bypassra lenne szükségem, csakis ővele csináltatnám.
– Ámen – szólt Pamela, és Jerry mellett odatolakodott, hogy hozzáfogjon a holttest levetkőztetéséhez.

Első fejezet

– Tegnap éjjel egyetlen felvételesünk volt – pillantott le előzetes feljegyzéseire Cassandra Kingsley. Határozottan zavarban volt, amiért a Clarkson Kettő – azaz a Clarkson-épület második emeletén lévő pszichiátriai osztály – reggeli munkaértekezletének középpontjába került. – William Bentworth ezredes az illető. Negyvennyolc éves, háromszorosan elvált férfi, fehér bőrű, az ügyeleti rendelésről került ide egy buzibárban lezajlott botrány után. Erőteljes alkoholos befolyásoltság állapotában volt, és sértegette a személyzetet.
– Jóságos ég! – nevetett Jacob Levine, pszichiátriai főrezidens. Levette kerek, drótkeretes pápaszemét, és megdörgölte a szemét. – Első éjszakája a pszichiátriai pályán, és máris megkapta Bentwortht!
– Tűzpróba – mondta Roxane Jefferson, a Clarkson Kettő jó eszű, színes bőrű főnővére. – Senki se mondhatja, hogy unalmas a szakmai gyakorlati idő a Bostoni Alapítványi Kórház pszichiátriai osztályán.
– Nem egészen ilyennek képzelem el a tökéletes pácienst – ismerte be bágyadt mosollyal Cassi. Kissé megkönnyebbült Jacob és Roxane kommentárjától, érezte, hogy mindenki elnézi, ha csacsi módon adja elő a dolgot. Bentworth nem új fiú a Clarkson Kettőn.
Cassi alig egy hete volt rezidens a pszichiátrián. Általában nem novemberben szokták megkezdeni a gyakorlatot a szakorvosi vizsgára készülő fiatal orvosok, de Cassi csak júliusban, az orvosi év kezdete után döntött úgy, hogy a patológiáról a pszichiátriára tér át, s akkor is csak azért tehette, mert az egyik első éves rezidens kilépett. Cassi akkoriban rendkívül szerencsésnek hitte magát. De most már nem volt benne olyan biztos. Úgy kezdeni a szakorvosi gyakorlatot, hogy nincs hozzá hasonlóan tapasztalatlan kolléga, ez nehezebb, mint várta. A másik első éves rezidensnek csaknem öt hónapos előnye volt vele szemben.
– Lefogadom, Bentworthnek volt néhány keresetlen szava hozzád, amikor beállítottál – szólt együttérzőn Joan Widiker, harmadéves rezidens, aki jelenleg a pszichiátriai tanácsadó szolgálatot vezette, és egyből megkedvelte Cassit.
– Inkább nem ismételném el – bólintott Joan felé Cassi. – Az igazat megvallva egyáltalában nem állt szóba velem, csupán a pszichiáterekről és pszichiátriáról szóló véleményét mondta. Cigarettát kért, adtam neki, mert azt hittem, megnyugtatja, ám ahelyett, hogy elszívta volna, rányomta a cigaretta parázsló hegyét a karjára. Mielőtt segíthettem volna, hat helyen égette össze magát.
– Rendkívül elbűvölő alak – mondta Jacob. – Kár, hogy nem hívott föl, Cassi. Hány órakor került be az ezredes?
– Éjjel fél háromkor – mondta Cassi.
– Visszavonom – szólt Jacob. – Helyesen cselekedett.
Mindenki elnevette magát, Cassi is. Végre nem érezte az ellenséges versengésnek azt a közegét, amely gyakorlóéveit eddig megkeserítette. És sehol azok a félig tiszteletteljes, félig irigy megjegyzések, amelyek azóta vették körül a Bostoni Alapítványi Kórházban, hogy Thomas Kingsley felesége lett. Cassi reménykedett: majd csak megnyeri az itteniek rokonszenvét.
– Egyébként – folytatta, és megpróbálta rendezni a gondolatait – Mr. Bentworth, jobbanmondva Bentworth, az Egyesült Államok hadseregének ezredese akut alkoholmérgezéssel érkezett, valamint kiterjedt szorongással, depressziószerű állapottal vegyes dührohamokkal, önsorsrontó magatartással és előző kezelésein összegyűlt négykilónyi feljegyzéssel.
A csoport tagjaiból újra kirobbant a nevetés.
– Bentworth ezredes egyetlen érdeme – mondta Jacob –, hogy pszichiáterek egész nemzedékének képzését segítette elő.
– Sejtettem – ismerte be Cassi. – Megpróbáltam beleolvasni kórlapjának legfontosabb részleteibe. Körülbelül olyan vastag, mint a Háború és béke. Ez legalább megmentett attól, hogy bohócot csináljak magamból, és diagnózissal hazardírozzak. A minősítése: a személyiségzavar határesete, időnkénti rövid pszichotikus állapottal. A testi vizsgálat megállapította, hogy több zúzódás van az arcán, és kissé fölrepedt a felső ajka. A testi vizsgálat egyebekben egészségesnek találta, a legújabb, maga okozta égési sebektől eltekintve. Kisebb karcolások voltak mindkét csuklóján. Nem volt hajlandó alávetni magát teljes neurológiai vizsgálatnak, de térben, időben és saját személyét illetően orientált volt. Minthogy jelen tünetei pontosan megegyeznek az előző felvételekor tapasztalt tünetekkel, és mivel az előző felvételnél akkora sikerrel járt az altatószer alkalmazása, intravénásán lassan félgrammnyit adtunk neki.
Szinte ugyanabban a pillanatban, hogy Cassi befejezte jelentését, a kórház hírközlő berendezése az ő nevét mondta be. Reflexszerűen föl akart pattanni, de Joan visszatartotta, mondván, az osztály írnoka jelentkezik majd.
– Maga szerint Bentworth ezredesnél fönnáll az öngyilkosság veszélye?
– Voltaképp nem – felelte Cassi, és maga is tudta, hogy mellébeszél, mert körülbelül annyira képes felbecsülni, fönnáll-e valakinél az öngyilkosság veszélye, mint az utca embere. – Az, hogy megégette magát a cigarettával, inkább öncsonkítás, mint önpusztítás.
Jacob bodros hajának egy fürtjét csavargatta, és Roxane-ra pillantott, aki mindegyiküknél régebben dolgozott a Clarkson Kettőn. Szakmai tekintélynek számított. Ez is hozzájárult, hogy Cassi annyira örült a pszichiátriai szolgálatnak. Itt nem volt oly merev a struktúra, mint másutt a kórházban, ahol az orvosok rendületlenül a csúcson trónolnak. A Clarkson Kettőn munkatársnak számított orvos, nővér, ápoló, mindenki, s ekként is kezelték őket.
– Hajlottam rá, hogy ne tegyek különbséget öncsonkítás és önpusztítás közt – mondta Roxane –, de azt hiszem, más ez a két dolog. Mégis vigyáznunk kell. Az ezredes rendkívül összetett személyiség.
– Ez enyhe kifejezés – mondta Jacob. – A pasas üstökösként emelkedett fel a katonaságnál, különösen többszöri vietnami kiküldetése során. Még ki is tüntették néhányszor; ám amikor belenéztem hadseregbeli személyi anyagába, mindig úgy láttam, aránytalanul sok embere pusztait el. Pszichiátriai bajai csak azután kezdődtek, hogy elérte jelenlegi, ezredesi rangját. Mintha a siker tette volna tönkre.
– Az öngyilkosság veszélyére visszatérve – szólalt meg Roxane, és Cassihez fordult –, azt hiszem, az a leglényegesebb: milyen fokú a depressziója.
– Nem volt ez tipikus depresszió – mondta Cassi annak tudatában, hogy vékony jégre merészkedik –, azt mondta, inkább üresnek érzi magát, mintsem szomorúnak. Egyik pillanatban levertnek látszott, a másikban düh és trágár beszéd tört ki belőle. Következetlen volt.
– Nesze neked – mondta Jacob. Ez volt egyik kedvenc szólása, értelme mindig attól függött, miként hangsúlyozta a szavakat. Ezúttal elégedettséget fejezett ki vele. – Ha egyetlen szóval kellene jellemeznie egy határesetet, úgy hiszem, a "következetlen" a legmegfelelőbb szó.
Cassi boldogan zsebelte be a dicséretet, önérzetét nem nagyon dagasztotta az elmúlt hét.
– No, hát akkor – szólt Jacob. – Mik a tervei Bentworth ezredessel?
Cassi eufóriája elpárolgott.
Ekkor az egyik rezidens megszólalt: – Azt hiszem, Cassinek rá kellene venni, hogy szokjék le a dohányzásról.
Mindenki nevetett, s a feszültség elmúlt.
– A terveim Bentworth ezredessel – szólt Cassi –, az a tervem… hogy sokat kell hozzáolvasnom az ügyhöz a hétvégén.
– Derék dolog – mondta Jacob. – Közben rövid távra erős nyugtató kúrát írok elő neki. Határesetek nem gyógyulnak a mindenre kiterjedő gyógyszerezéstől, de átsegítheti őket múló pszichotikus állapotokon. Nos tehát, mi történt még az éjjel?
Susan Cheaver, az egyik pszichiátriai nővér vette át a szót. Susan a tőle megszokott szakértelemmel foglalt össze minden jelentős eseményt, ami az előző este óta zajlott. Egyetlen rendkívüli történés az volt, hogy egy Maureen Kavenaugh nevű beteget tettlegesen bántalmaztak. Férje járt nála, aki elég ritkán látogatja. Találkozásuk egy darabig látszólag rendben zajlott, ám azután indulatos szavak hangzottak el, s Mr. Kavenaugh többször megpofozta. Az epizód a betegek társalgójának közepén zajlott, és erősen fölizgatta a többi beteget. Mr. Kavenaught le kellett fogni és kivezetni az osztályról. Feleségének nyugtatót adtak.
– Többször beszélgettem a férjjel – mondta Roxane. – Teherautó-sofőr, és alig vagy egyáltalán nem éri föl ésszel a felesége állapotát.
– És mit javasol? – kérdezte Jacob.
– Szerintem – mondta Roxane – Mr. Kavenaughnak megengedhetjük, hogy látogassa a feleségét, de csak egy harmadik személy jelenlétében. Úgy hiszem, hogy Maureen tovább tud gyógyulni, ha a férfit nem vonjuk be bizonyos mértékig a terápiába: szerintem elég nehéz lesz rávenni, hogy segítsen.
Cassi nézte, figyelte, mint vesz részt a megbeszélésben az egész pszichiátriai kar. Susan befejezte, utána valamennyi rezidens lehetőséget kapott, hogy megvitassa betegei dolgát. Majd a munkaterapeuta és a szociális lelki gondozó kapott szót. Végül dr. Levine megkérdezte, van-e egyéb probléma. Senki se mozdult.
– Oké – mondta dr. Levine. – Akkor viszontlátásra a délutáni vizitnél.
Cassi nem kelt fel azonnal. Lehunyta a szemét, és mélyet lélegzett. A munkaértekezlet okozta szorongás feledtette kimerültségét, de most, hogy az izgalom elmúlt, annál jobban megrohanta. Csak három órát alhatott. Márpedig Cassi számára igen fontos volt a pihenés. Jaj, de jó is lenne, ha mindjárt itt, a tárgyalóasztalon a karjára hajthatná a fejét.
– Fáradt vagy, lefogadom – tette Cassi karjára a kezét Joan Widiker. Mozdulata barátságos volt, megnyugtató.
Cassi nagy nehezen elmosolyodott. Joant őszintén érdekelték az emberek. Mindenki másnál jobban igyekezett a lehetőséghez képest megkönnyíteni Cassi első hetét a pszichiátrián.
– Kibírom – mondta Cassi. Azután hozzátette: – Remélem.
– Nagyon jól fogod csinálni – bizonygatta Joan. – Igazság szerint most is nagyon jól csináltad.
– Igazán úgy gondolod? – kérdezte Cassi. Mogyorószín szeme földerült.
– Nagyon is – mondta Joan. – Még valami bókfélét is kihúztál Jacobból. Tetszett neki a minősítésed, hogy Bentworth ezredest következetlennek nevezted.
– Ne is mondd – mondta kétségbeesetten Cassi. – Szerintem, ha társaságban találkoznék egy személyiségzavar-határesettel, föl se ismerném.
– Valószínűleg nem – helyeselt Joan. – Sokan mások se ismernék föl, feltéve, hogy a beteg nem rendez pszichotikus jelenetet. A határesetek igen jól kompenzáltak lehetnek. Nézd meg Bentwortht. Ezredes a hadseregben.
– Ez is megzavart – mondta Cassi. – Nem akart összeállni a kép.
– Bentworth mindenkit ki tud hozni a sodrából – szorította meg Cassi karját bátorítólag Joan. – Gyere. Meghívlak kávéra a büfébe. Úgy látom, rád fér.
– Az bizony jól fog esni – egyezett bele Cassi. – De nem vagyok biztos benne, van-e rá időm.
– Orvosi rendeletre – kelt föl Joan. A folyosón hozzátette: – Én első éves gyakorló koromban kaptam meg Bentworthöt, és ugyanezt éltem át vele, mint te. Úgyhogy tudom, mit érzel.
– Komolyan – mondta felbátorodva Cassi –, az értekezleten nem akartam beismerni, de ijesztőnek találtam az ezredest.
Joan bólintott: – Tudod, épp ez a baj Bentworthszel. Rosszindulatú és okos. Valahogy pontosan tudja, hogyan kapja el az embereket: kitapintja a gyengéiket. Ez az erő, a felgyülemlett dühvel és ellenségességgel párosulva, rombolni képes.
– Elérte, hogy teljesen hasznavehetetlennek erezzem magam – mondta Cassi.
– Mint pszichiáter – helyesbített Joan.
– Mint pszichiáter – hagyta helyben Cassi. – De hát állítólag az volnék. Talán ha találnék kórtörténeteket hasonló esetekről…
– Bőven van irodalma – mondta Joan. – Túlságosan is. De ez olyan, mint könyvből tanulni a kerékpározást, összeolvashatsz mindent a kerékpárról éveken át, ám amikor végül megpróbálsz magad kerékpározni, nem fog sikerülni. A pszichiátria legalább annyira módszer, mint amennyire tudomány. Gyere, igyuk meg azt a kávét.
Cassi habozott. – Talán mennem kellene a dolgomra.
– Ugye nincs mostanra megbeszélt rendelési időpontod? – kérdezte Joan.
– Nincs, de…
– Akkor jössz és kész. – Joan karon fogta és továbbindultak.
Cassi megadta magát. Együtt akart tölteni egy kis időt Joannal. Vele lenni bátorító volt és egyben tanulságos. Ha Bentworth kialudta magát, talán hajlandó lesz beszélni.
– Hadd mondjak neked valamit Bentworthről – mondta Joan, mintha csak Cassi gondolataiban olvasott volna. – Aki csak foglalkozott vele, mindenki biztos volt benne, hogy meggyógyítja, én magam is. De a határesetek általában nem gyógyulnak, Bentworth ezredes pedig különösen nem. Fokról fokra kompenzálhatok, de nem gyógyíthatók.
Amint elmentek a nővérállomás előtt, Cassi lerakta Bentworth kartonját, és érdeklődött a neki szóló üzenet felől. – Dr. Robert Seibert kereste – mondta a segédápolónő. – Kérte, hogy minél hamarabb hívja vissza.
– Ki az a dr. Seibert? – kérdezte Joan.
– Kórboncnok rezidens – válaszolta Cassi. – "Minél hamarabb": ezek szerint legjobb, ha rögvest visszahívom – mondta Cassi. – Megengeded?
Joan bólintott, Cassi pedig megkerülte a pultot, hogy az irattároló melletti telefont használja. – Helyes lány – mondta a nővér. – Szerintem jól jártunk vele. – Joan bólintott, és mindketten egyetértettek abban, hogy Cassi bizonytalansága és szorongása a felelősségérzetéből és elhivatottságából fakad.
– De kissé aggódom miatta – tette hozzá Roxane. – Mintha különösen védtelen lenne.
– Szerintem jól boldogul majd – mondta Joan. – És nem lehet túlságosan védtelen, ha Thomas Kingsleyhez ment feleségül.
Roxane mosolyogva ment tovább az előtérben. Magas, elegáns, fekete bőrű asszony volt, esze és stílusérzéke tiszteletet parancsolt. Már akkor apró fonatokban viselte a haját, amikor ez még nem volt divatban.
Amint Cassi letette a telefont, Joan gondosan szemügyre vette kolléganőjét. Roxane-nak igaza volt. Cassi csakugyan törékenynek látszik. Talán a sápadt, szinte átlátszó bőre miatt. Karcsú, de kecses, valamivel száznyolcvan centiméter fölött. Finom szálú hajának színe változó, a fénylő gesztenyebarnától a szőkéig, attól függően, milyen szögben éri a fény. Munkahelyén lazán föltűzte a haját, kis fésűk és hajtűk tartották a feje tetején. De olyan alkatú volt ez a haj, hogy arcát pókhálóvékony fürtökben keretezte. Kicsi és keskeny volt az arca, szemének külső sarka kissé fölfelé futott, s ez enyhén egzotikussá tette megjelenését Alig festette magát, s ezáltal fiatalabbnak látszott koránál, huszonnyolc événél. Mindig makulátlan volt a ruházata, még ha majdnem egész éjszaka fönt volt is; ma számos magas nyakú fehér blúza közül volt rajta az egyik. Fiatal nő egy régi viktoriánus fényképen – ilyennek látta Cassit Joan.
– Kávézás helyett – mondta lelkesen Cassi – nincs kedved néhány percre velem jönni a boncterembe?
– Boncterembe? – kérdezte kissé kelletlenül Joan.
– Biztos vagyok benne, hogy odafenn is kapunk kávét – mondta Cassi, mintha Joan csak emiatt tétovázna. – Gyere. Lehet, hogy érdekesnek találod.
Joan beletörődött, hogy végigvezessék a középső folyosón a súlyos tűzbiztos ajtóig, amelyen át a voltaképpeni kórházba lehetett jutni. A Clarkson Kettőben nem zárták az ajtókat. "Nyitott" osztály volt. Sok betegnek nem volt szabad elhagynia az emeletet, de rajtuk múlt, szót fogadnak-e. Tudták: ha nem tartják magukat a szabályokhoz, azt kockáztatják, hogy átküldik őket az állami kórházba. Ott igencsak más volt a környezet, nem ilyen kellemes.
Mihelyt az ajtó becsukódott mögöttük, Cassi megkönnyebbült. A pszichiátriai osztállyal éles ellentétben itt, a kórház főépületében könnyen meg lehetett különböztetni az orvosokat és nővéreket a betegektől. Az orvosok zakót vagy fehér köpenyt viseltek; a nővérek fehér egyenruhát; a betegek pedig kórházi köntöst. A Clarkson Kettőben mindenkin utcai ruha volt.
Míg Cassi és Joan a központi liftekhez tartott, Joan megkérdezte: – Milyen volt kórbonctani rezidensnek lenni? Szívesen csináltad?
– Nagyon szerettem – mondta Cassi.
– Remélem, nem veszed sértésnek – nevetett Joan –, de nem hasonlítasz azokra a patológusokra, akiket ismerek.
– Ilyen a formám – mondta Cassi. – Először senki nem akarta elhinni, hogy medika vagyok, azután azt mondták, túl fiatalnak látszom, semhogy orvos legyek, tegnap éjjel pedig Bentworth ezredes volt szíves azt mondani, hogy nem látszom pszichiáternek. Szerinted minek látszom?
Joan nem válaszolt. Igazság szerint Cassi inkább látszott táncosnőnek vagy modellnek, mintsem orvosnak.
Beálltak a várakozók tömegébe a liftek előtt, amelyek a Scheringtonban, a kórház főépületében közlekedtek. Csak hat lift volt – az építészek elszámították magukat. Megesett, hogy tíz percig is várni kellett egy liftre, ami azután megállt minden emeleten.
– Mi késztetett rá, hogy szakot változtass? – kérdezte Joan. Mihelyt kimondta a kérdést, már meg is bánta. – Nem kell válaszolnod rá. Nem akartalak faggatni. Azt hiszem, ez a pszichiáter voltomból fakad.
– Semmi baj – mondta nyugodtan Cassi. – És voltaképp egészen egyszerű a dolog. Fiatalkori cukorbajom van. Az orvosi szak megválasztásánál tekintetbe kellett vennem ezt a realitást. Megpróbáltam nem törődni vele, de ez mégiscsak egyértelműen hátrányos helyzet.
Cassi szókimondása csak még jobban megdöbbentette Joant. De akármilyen kínosan érezte is magát, úgy gondolta, ha nem viszonozná Cassi őszinteségét, még rosszabb lenne. – Az ember azt hinné, hogy ilyen körülmények között a patológia jó választás.
– Kezdetben magam is azt hittem – mondta Cassi. – De az elmúlt évben sajnos romiam kezdett a szemem. Jelenleg a bal szememmel csupán a világosságot és a sötétséget tudom megkülönböztetni. Biztosan tudsz mindent a diabéteszes retinopátiáról. Nem vagyok kishitű, de mégis: ha a dolgok rosszabbra fordulnak, pszichiátriai praxist vakon is folytathatok. Kórboncnokit nem. Gyere, szálljunk be oda, az első liftbe.
Cassi és Joan besodródott a felvonóba. Az ajtó becsukódott, elindultak fölfelé.
Joan már évek óta nem érezte ilyen kínosan magát, de úgy vélte, válaszolnia kell: – Mióta van diabéteszed?
Az egyszerű kérdés a messzi múltba vitte vissza Cassit. Nyolcéves korához, amikor az élete megváltozott. Addig Cassi mindig szeretett iskolába járni. Tudni vágyó, lelkes, új tapasztalatokra vágyó gyermek volt. De a harmadik osztály közepén minden megváltozott. Azelőtt mindig időben elkészült iskolakezdésre; most anyjának kellett őt erőltetnie és biztatnia. Figyelme szétszóródott, s tanítónője intőket küldött. Az egyik legfontosabb jelenség – melyre senki nem figyelt föl, maga Cassi se –, hogy egyre gyakrabban járt ki a mosdóba. Később tanítónője, Miss Rossi időnként visszautasította Cassi kikéredzkedéseit, abban a hiszemben, hogy e kirándulások a toalettre csak arra jók, hogy ellógjon az óráról. Ilyen esetekben Cassit szörnyű félelem töltötte el, hogy nem tud úrrá lenni a hólyagján. Lelki szemével látta, hogyan festene, ha beütne a "baleset", és tócsa keletkeznék padja alatt. A félelem dühöt ébresztett benne, a düh pedig kiközösítette. A gyerekek csúfolni kezdték Cassit.
Amikor egyszer odahaza benedvesítette az ágyat, az eset mind Cassandrát, mind édesanyját megdöbbentette. Mrs. Cassidy magyarázatot követelt, de Cassandra nem tudott magyarázatot adni, és valójában ugyanúgy elszörnyedt. Mr. Cassidy azt javasolta, beszéljék meg a háziorvossal, de Mrs. Cassidy szegyeiké a dolgot, és nem beszélte meg; biztos volt benne, hogy csupán magatartásbeli rendellenességről van szó.
A különféle büntetések se hoztak eredményt. Sőt inkább elmérgesítették a bajt. Cassi hisztérikus jeleneteket rendezett, megmaradt barátnői is szakítottak vele, és ideje nagy részét a szobájában töltötte. Mrs. Cassidy bármily kelletlenül, de azon kezdett gondolkodni, hogy kikéri egy gyerekpszichológus tanácsát.
Tavaszra fordulóponthoz értek a dolgok. Cassi élénken emlékezett arra a napra. Alig félórával az óraközi szünet után egyszer csak erőteljes nyomást érzett a hólyagjában, s közben elfogta a szomjúság. Előre sejtette, hogyan fog reagálni Miss Rossi ilyen röviddel a szünet után, mégis, Cassi hiába próbálta kivárni az óra végét. Vergődött a padban, és szorosan ökölbe szorította kezét. Szája annyira kiszáradt, hogy nyelni is alig tudott, és minden erőfeszítése ellenére érezte, hogy kiereszt egy kis vizeletet.
Rémülten, csámpázva odament Miss Rossihoz, és kikéredzkedett. Miss Rossi anélkül, hogy ránézett volna, rászólt, üljön vissza a helyére. Cassi megfordult, és elszántan az ajtó felé tartott. Miss Rossi meghallotta az ajtónyitást, és fölnézett.
Cassi Miss Rossival a sarkában menekült ki a mosdóba. Mire Rossi utolérte, már lehúzta a bugyiját, s ruháját összefogta a karjában. A kislány megkönnyebbülten rogyott a toalettre. Miss Rossi csípőre tett kézzel megállt előtte, és várt, arckifejezése ezt mondta: – Most pedig produkálj valamit, különben…
És Cassi produkált. Vizelni kezdett, és folytatta oly sokáig, hogy az már hihetetlennek tűnt. Miss Rossi mérges arckifejezése megenyhült. – Miért nem mentél ki szünetben? – kérdezte.
– Kimentem – felelte Cassi keservesen.
– Nem hiszem – mondta Miss Rossi. – Egyáltalában nem hiszek neked, és ma délután, tanítás után szépen bemegyünk Mr. Jankowski irodájába.
A tanteremben Miss Rossi külön ültette a többiektől. Cassi még most is jól emlékezett rá, micsoda szédülés tört rá. Először nem látta a táblát. Azután minden porcikájában furcsán érezte magát, azt hitte, mindjárt hányni fog. De nem hányt. Hanem elájult. A kórházban tért magához. Anyja hajolt fölébe, ő mondta meg Cassinek: cukorbeteg.
Cassi Joanhoz fordult, visszaerőltette gondolatait a jelenbe.
– Kilencéves koromban kórházba kerültem – mondta sietve Cassi, abban a reményben, Joan nem vette észre ábrándozását. – Akkor diagnosztizálták.
– Nem lehetett könnyű – mondta Joan.
– Nem volt olyan rossz – mondta Cassi. – Bizonyos tekintetben megnyugtatott, amikor megtudtam, hogy a tüneteimnek fizikai okai vannak. Mihelyt az orvosok beállították az inzulinszükségletemet, sokkal jobban éreztem magam. Mire tizenéves lettem, már azt is megszoktam, hogy naponta kétszer beadjam magamnak az injekciót Á, itt is vagyunk. – Cassi és Joan kiszállt a liftből.
– Ez megrendített – mondta Joan komolyan. – Mg hiszem, hogy én cukorbajosan megbirkóztam volna az orvosi képzéssel.
– Biztos, hogy megbirkóztál volna – mondta könnyedén Cassi. – Sokkal alkalmazkodóképesebbek vagyunk, mint hisszük.
Joan nem volt biztos benne, hogy egyetért-e, de nem vitázott. – És a férjed? Ismertem néhány sebészt életemben; remélem, ő megértő és segítőkész?
– Ó, hogyne, nagyon is – mondta Cassi, de Joan analitikus agya kissé túlságosan gyorsnak érezte a választ.
A boncterem külön világ volt, teljesen különvált a kórház többi részétől. Joan a két év során, amióta pszichiátriai rezidens volt a Bostoni Alapítványban, egyszer se járt itt. Orvosi egyeteme boncrészlegének sötét, tizenkilencedik századi jellegére készítette föl lelkét; ott ütött-kopott, üveges szekrények álltak teli kerek mintaüvegekkel, bennük ijesztő szervmaradványok áztak a sárguló formalinban. Ehelyett fehér, futurisztikus világban találta magát csempe, műanyag, krómacél és üveg mindenütt. Itt nem voltak szervminták, se rendetlenség, se furcsán undorító szagok. A bejáratnál titkárnők csoportja ült fejhallgatókkal, amit gépükön kopogtattak, szavanként jelent meg a képernyőn. Balra irodák nyíltak, középen pedig hosszú fehér plasztikasztalon kétágú mikroszkópok álltak.
Cassi az első irodába vezette be Joant, itt kifogástalan öltözékű fiatalember pattant föl íróasztala mögül és nagy, baráti öleléssel üdvözölte Cassit. Azután eltolta magától, hogy megnézhesse.
– Uramisten, de jól nézel ki – mondta. – Várjál. Csak nem színeztetted be a hajad?
– Tudtam, hogy észre fogod venni – nevetett Cassi. – Senki más nem vette észre.
– Hát persze. Ez pedig új blúz. Lord és Taylor?
– Nem, Saks.
– Csodálatos. – Megtapintotta az anyagot. – Tiszta pamut Nagyon szép.
– Ó, elnézést! – jutott eszébe Cassinek Joan, bemutatta. – Joan Widiker, Robert Seibert, másodéves patológus rezidens.
Joan megfogta Robert kinyújtott kezét. Tetszett neki a férfi megnyerő, nyílt mosolya. Robert szeme fölvillant, és Joan úgy érezte, máris szemrevételezték.
– Roberttel együtt jártunk az orvosegyetemre – magyarázta Cassi, miközben Robert újra átkarolta. – És azután véletlenül mind a ketten itt kötöttünk ki a Bostoni Alapítványiban elsőévesként, a patológián.
– Ha az ember rátok néz, azt hinné, testvérek vagytok – mondta Joan.
– Már más is mondta – felelte Robert, nyilvánvalóan jólesett neki. – Azonnal rokonszenvet éreztünk egymás iránt számos okból, többek között, mert mindketten súlyos betegséggel bajlódtunk gyerekkorunkban. Cassinek diabétesze volt, nekem pedig ízületi gyulladásom.
– És mind a ketten rettegtünk az operációtól – mondta Cassi, és ettől mind a ketten elnevették magukat. Joan úgy vélte, ugratják egymást.
– Igazság szerint nem is olyan vicces – mondta Cassi. – Ahelyett, hogy kölcsönösen bátorítottuk volna egymást, végül is egyre jobban egymásra ijesztettünk. Robertnek ki kellene húzatnia a bölcsességfogát, nekem pedig illenék kitisztíttatnom a bevérzést a bal szememben.
– Én hamarosan elszánom magam – mondta Robert dacosan. – Most, hogy már nem nyaggatsz.
– Majd hiszem, ha látom, hogy túlvagy rajta – nevetett Cassi.
– Meglátod – mondta Robert. – De közben azért térjünk a tárgyra. Vártam a boncolással, amíg ideérsz. De megígértem, hogy előbb idehívom azt a belgyógyászt, aki megkísérelte feléleszteni a pácienst.
Robert visszalépett íróasztalához, és fölvette a telefont.
– Boncolás! – suttogta riadtan Joan. – Boncolásról nem volt szó. Nem tudom, van-e kedvem hozzá.
– Lehet, hogy megéri – mondta Cassi ártatlanul, mintha az emberek szórakozásként néznének boncolást. – Míg itt voltam rezidens, Roberttel együtt érdeklődni kezdtünk egy sor eset iránt, amelyet Hirtelen Sebészeti Halálnak, HSH-nak neveztünk el. Feltűnt nekünk, hogy a szívsebészeti páciensek egy csoportja alig egy héttel a műtét után meghalt, noha előzőleg legtöbbjük szépen gyógyult, és a boncoláskor nem tűnt ki semmiféle anatómiai halálok. Néhány eset még érthető lenne, de az utóbbi tíz év feljegyzései alapján összeszámoltuk, és tizenhetet találtunk. Ez az eset, amelyet Robert most fog boncolni, a tizennyolcadik lesz.
Robert visszajött a telefontól, közölte, hogy Jerry Donovan hamarosan itt lesz, majd kávéval kínálta vendégeit. Mielőtt megihatták volna, Jerry befutott. Mindenekelőtt megölelte Cassit. Joanra mindez nagy hatást tett. Úgy látszik, Cassi mindenkivel jó barátságban van. Jerry ezután hátba vágta Robertet: – Kösz, hogy hívtál, öreg.
Robert hunyorgott az erős ütéstől, és mosolyt erőltetett magára.
Joan olyannak látta Jerry öltözékét, mint a szakorvosjelöltekét általában. Fehér köpenye gyűrött volt és pecsétes, csüngött-lógott rajta a jobb zsebében lévő vaskos, telitömött fekete jegyzetkönyv súlyától. Nadrágján a combjától végig csíkban vérnyomok. Robert mellett Jerry úgy festett, mint aki söprögető egy húsraktárban.
– Jerry is ugyanoda járt egyetemre, ahova Robert meg én – magyarázta Cassi. – Csak ő fölöttünk járt.
– Fájón nyilvánvaló különbség – tréfálkozott Jerry.
– Gyerünk – szólt Robert. – Már épp elég régen tartom fenn az egyik bonchelyiséget.
Robert ment ki elsőnek, nyomában Joan. Jerry maga elé engedte Cassit, aztán utánaindult.
– Sose találod ki, kit volt szerencsém látni az éjjel, amint ezt művelte – mondta neki Jerry, míg körülvették a mikroszkópasztalt.
– Meg se próbálom – mondta Cassi, aki valami sikamlós humorra számított.
– A férjedet! Dr. Thomas Kingsleyt.
– Igazán? – szólt Cassi. – Mit csináltál belgyógyász létedre a műtőben?
– Nem ott voltam – mondta Jerry. – A sebészeti osztályon próbáltam fölélesztem ezt a pácienst, akit most boncolni fogunk. A férjed megjelent a riasztásra. Nagy hatást tett rám. Azt hiszem, soha nem láttam még ilyen határozottságot. Fölhasította a pasas mellkasát, és közvetlen szívmasszázst alkalmazott, ott helyben, az ágyon. Megállt az eszem. Mondd, odahaza is ilyen rendkívüli a férjed?
Cassi éles tekintetet lövellt Jerryre. Ha nem Jerry, hanem bárki más teszi ezt a megjegyzést, rászólt volna. De hát sikamlós humorra számított, s azt is kapott. Akkor meg minek sértődjék meg? Úgy döntött, elereszti a füle mellett.
Jerry észre se vette Cassi kelletlen reagálását, folytatta: – Nem is annyira az vett le a lábamról, ahogy fölvágta az Ipse mellkasát, hanem maga a döntés, hogy megteszi. Istentelenül visszafordíthatatlan dolog. Nem tudom, hogyan képes valaki ilyen döntést hozni. Én azon is agyongyötröm magam, kezdjek-e antibiotikumot adni a betegnek vagy nem.
– A sebészek hozzászoknak az ilyesmihez – mondta Cassi. – Pezsdítőleg hatnak rájuk az efféle döntések. Ők bizonyos fokig élvezik.
– Élvezik? – visszhangozta hitetlenkedve Jerry. – Ezt elég nehéz elhinni, de bizonyára így van; másként nem lennének sebészeink. Talán épp az a legnagyobb különbség egy belgyógyász és egy sebész között, hogy a sebész képes visszavonhatatlan döntéseket hozni.
A boncterembe lépve Robert fekete gumiköpenyt és gumikesztyűt vett föl. A többiek körülállták a sápadt testet a még mindig nyitott mellkassal. A seb szélei megsötétültek és megszáradtak. A páciens arca derűsnek látszott. Szeme hál' istennek le volt hunyva.
– Tízet egy ellen, hogy tüdőembólia volt – mondta Jerry magabiztosan.
– Egy dollárt teszek rá – mondta Robert, és megfelelő magasságba helyezett egy mikrofont, amely a mennyezetről csüngött alá. Lábpedállal működött. – Te magad mondtad, hogy a páciens az elején erősen el volt kékülve. Nem hiszem, hogy embóliát találunk. Az a gyanúm, hogy semmit se találunk.
Robert, mihelyt belefogott a vizsgálatba, diktálni kezdett mikrofonjába: – Jól fejlett fehér bőrű férfi, körülbelül nyolcvanhét kiló és százhetvennyolc centi hosszú, állapota megfelel negyvenkét éves korának…
Míg Robert tovább ismertette Bruce Wilkinson műtétének többi látható jelét, Joan Cassit nézte, aki békésen kortyolgatta a kávéját. Joan saját kávéscsészéjére tekintett. Gyomra a kávéivás puszta gondolatára is fölfordult.
– Ezek a HSH-esetek mind ugyanilyenek voltak? – kérdezte Joan, és igyekezett nem nézni az asztalra, ahol Robert szikéket, ollókat és csontmetszőket rendezgetett a hulla fölnyitásának és kibelezésének előkészületeként.
Cassi a fejét rázta. – Nem. Némelyik elkékült, mint ez, némelyik szívbénulásban halt meg, némelyik légzőszervi elégtelenségben és némelyik görcsös rohamtól.
Robert megkezdte a szokásos Y formájú boncolómetszést; a váll felső szélénél kezdte, s a nyitott mellkasig folytatta. Joan hallotta, amint a penge az alatta lévő csontszerkezethez ér.
– És miféle műtétük volt? – kérdezte Joan. Hallotta a bordák reccsenését, és lehunyta a szemét.
– Mindnek nyitott szívműtétje volt, de nem feltétlenül ugyanolyan körülmények között. Utánanéztünk az altatásnak, a szívmotor-működtetés időtartamának, annak, használtak-e hypothermiát vagy sem. Nem volt összefüggés. Ez volt a dologban a zavaró.
– De miért kerestek összefüggést?
– Jó kérdés – mondta Cassi. – Ez a kórbonctani mentalitással függ össze. Nagyon nyugtalanító, ha egy boncolás után nem találod meg a halál egyértelmű okát. És ha sorozatban vannak ilyen eseteid, az demoralizáló. Az ilyen rejtvény megfejtése ad értelmet a patológiának.
Joan tekintete akaratlanul is az asztalra tévedt egy pillanatra. Bruce Wilkinsonon mintha egy cipzárat húztak volna le. A bőr s a mellkas bőr alatti szövetei visszahajtva, akár egy óriási könyv lapjai. Joannal forgott a világ.
– Ezt igen fontos tudni – folytatta Cassi, aki nem vette észre Joan kínlódását. – Közvetlen hasznára is lehet a jövőbeli pácienseknek, ha felfedezünk valami megelőzhető okot. Ebben az ügyben riasztó trendet tapasztaltunk. A kezdeti páciensek mintha öregebbek és jóval betegebbek lettek volna. Igazság szerint a legtöbbjük menthetetlen kómában volt. Viszont az utóbbi időben a páciensek még nem érték el ötvenedik évüket, és általában egészségesebbek, akárcsak ez a Mr. Wilkinson itt. Mi a baj, Joan? – Cassi odafordult, és végre észrevette: barátnője a legjobb úton van az ájulás felé.
– Majd odakinn várok – mondta Joan. Megfordult, s az ajtó felé indult, de Cassi megfogta a karját.
– Rosszul vagy? – kérdezte Cassi.
– Semmi bajom – felelte Joan. – Csak le kell ülnöm. – Kimenekült a krómacél ajtón.
Cassi épp utána akart menni, amikor Robert szólt neki, nézzen meg valamit. Egy kis kék foltra mutatott a szív felszínén.
– Erről mi a véleményed? – kérdezte Robert.
– Valószínűleg a fölélesztési kísérlettől van – mondta Cassi.
– Ebben legalább egyetértünk – mondta Robert, s újra a légzőszervekre és a gégefőre fordította a figyelmét. Ügyesen felnyitotta a légutakat. – Semmiféle elzáródás nincs. Ha lenne, az megmagyarázná az erős elkékülést.
Jerry mordult egyet, és így szólt: – Tüdőembólia lesz ez. Biztos vagyok benne.
– Azért fogadni nem mernél rá – rázta meg a fejét Robert.
Robert lejjebb irányította figyelmét, és szemügyre vette a véredényeket és magát a szívet. – Ezek itt a helyükre varrt bypasserek. – Hátrahúzódott, hogy Cassi és Jerry belepillanthasson.
Robert fölemelt egy szikét, és így szólt: – Oké, dr. Donovan. Legjobb lesz, ha kiteszed a pénzed az asztalra. – Robert lehajolt, és megnyitotta a tüdőartériákat. Vérrögök sehol. Azután megnyitotta a jobb szívpitvart. A vér ebben is folyékony volt. Végül rátért a gyűjtőérre. A késnek némi feszültséget kellett legyőznie, amint az erekbe hasított, ám ezek is tiszták voltak. Sehol semmi érdugó.
– Vesztettem – méltatlankodott Jerry.
– Jössz nekem tíz dollárral – mondta pedánsán Robert.
– Mi a franc csinálta ki ezt a jóembert? – kérdezte Jerry.
– Alig hiszem, hogy rájövünk – mondta Robert. – Azt hiszem, ez itt a tizennyolcadik esetünk.
– Ha még találunk valamit – szólt Cassi –, akkor az a fejben lesz.
– Miből gondolod? – kérdezte Jerry.
– Ha a páciens csakugyan elkékült – mondta Cassi –, mi pedig nem találtuk meg a jobbról balra söntöt, akkor az agyban van a probléma. A páciens nem lélegzett, de a szív tovább pumpálta az oxigénmentes vért. Innen az elkékülés.
– Hogyan is szól a régi mondás? – szólt Jerry. – A patológusok mindent tudnak, és mindent meg is csinálnak, csak későn.
– Megfeledkeztél a mondás első feléről – mondta Cassi. – A sebészek semmit se tudnak, és mindent megcsinálnak. A belgyógyászok mindent tudnak, és nem csinálnak semmit. Ezután jön a patológusokról szóló rész.
– No és a pszichiáterek? – kérdezte Robert.
– Ez könnyű – nevetett Jerry. – A pszichiáterek semmit se tudnak, és semmit se csinálnak!
Robert gyorsan végzett a boncolással. Az agy az alapos szemügyrevétel után is rendben lévőnek látszott. Vérrögnek vagy egyéb traumának semmi jele.
– Nos? – kérdezte Jerry, s a fénylő tekervényeket nézte Bruce agyában. – Nos, két nagyokos, van-e egyéb ragyogó ötletetek?
– Nem nagyon – ismerte be Cassi. – Talán Robert megtalálja egy szívroham bizonyítékait.
– Még ha megtalálnám – mondta Robert –, az se magyarázná meg az elkékülést.
– Ez igaz – vakarta a fejét Jerry. – Talán tévedett a nővér. Lehet, hogy csak hamuszürke volt a beteg.
– Azok a nővérek ott a szívsebészeten átkozottul értik a dolgukat – mondta Cassi. – Ha azt mondják, hogy a páciens sötétkék volt, akkor sötétkék volt.
– Föladom – szólt Jerry, elővett egy tízdollárost, és becsúsztatta Robert fehér köpenyének zsebébe.
– Nem kell fizetned – mondta Robert. – Csak vicceltem.
– Baromság – mondta Jerry. – Ha tüdőembólia lett volna, én elfogadtam volna a pénzed. – Jerry a fogashoz ment, amelyre a fehér köpenyét akasztotta.
– Gratulálok, Robert – szólt Cassi. – Alighanem meg van a tizennyolcadik eseted. Az elmúlt tíz évben végzett nyitott szívműtétek számával egybevetve kezd statisztikailag tekintélyes lenni. Erről még dolgozatot írsz.
– Hogy érted, hogy írok? – kérdezte Robert. – Nem inkább írunk?
Cassi a fejét rázta. – Nem, Robert. Ez az egész a te ötleted volt, kezdettől fogva. Amellett most, hogy átkapcsoltam a pszichiátriára, nem tudom kivenni részemet a munkából.
Robert savanyúan nézte.
– Fel a fejjel – szólt Cassi. – Ha a dolgozatod megjelenik, örülsz majd, hogy nem kell egy pszichiáter szerzőtársának lenned.
– Azt hittem, ez a tanulmány rábír majd, hogy gyakrabban járj föl ide.
– Ne hülyéskedj – mondta Cassi. – Továbbra is följövök, különösen, ha új HSH-esetet találsz.
– Gyerünk, Cassi – türelmetlenkedett Jerry. Lábával tartotta tárva az ajtót.
Cassi arcon csókolta Robertet, és kiszaladt. Jerry játékosan rá akart csapni Cassire, miközben az kiperdült az ajtón. Cassi nemcsak az ütést kerülte el, hanem menet közben még meg is rántotta Jerry nyakkendőjét.
– Hova lett a barátnőd? – kérdezte Jerry, amikor a patológiai osztály előterébe értek. Még mindig a nyakkendője kiegyenesítésével bajlódott.
– Valószínűleg Robert szobájában van – mondta Cassi. – Azt mondta, le kell ülnie. Azt hiszem, a boncolás kissé túl sok volt neki.
Joan lehunyt szemmel pihent. Amikor meghallotta Cassit, bizonytalanul fölkelt. – Nos, okultál? – Azon volt, hogy kérdése könnyednek tűnjék.
– Nem sokat – mondta Cassi. – Jól vagy, Joan?
– Csak a büszkeségem kapott halálos sebet – mondta Joan. – Lehetett volna annyi eszem, hogy ne nézzek boncolást.
– Szörnyen sajnálom… – kezdte Cassi.
– Ne butáskodj – mondta Joan –, önként jöttem. De ha kész vagy, szívesen elmennék.
Együtt mentek a liftekig, ahol Jerry úgy döntött, inkább lépcsőn megy, hiszen csak négyemeletnyire volt a belosztálytól. Visszaintegetett, mielőtt eltűnt a lépcsőn.
– Joan – fordult vissza kolléganőjéhez Cassi. – Igazán sajnálom, hogy fölerőltettelek ide. Én patológus rezidensként annyira hozzászoktam a boncoláshoz, hogy már el is felejtettem, milyen pocsék tud ez lenni. Remélem, nem borított ki túlságosan.
– Nem is erőltettél föl ide – mondta Joan. – Amellett az émelygősségem az én hibám, nem a tied. Egyszerűen csak kellemetlen. Az ember azt hinné, négy év orvosegyetem után túljutottam rajta. Akárhogy is, be kellett volna ismernem, és Robert szobájában megvárnom téged. Bolond voltam. Nem is tudom, mit akartam bizonyítani.
– Kezdetben nekem is nehéz volt a boncolás – mondta Cassi –, de aztán mind könnyebb lett. Elképesztő, mi mindenhez hozzá lehet szokni, ha elég sokat csinálja az ember, különösen ha intellektualizálni tudja.
– Biztosan – mondta Joan, és alig várta, hogy témát váltson. – Mellesleg neked egész szép garnitúrád van fiúbarátokból. Mi a helyzet Jerry Donovannal? Facér?
– Azt hiszem – nyomta meg újra a lift gombját Cassi. – Egyetemista korában nős volt, de azután elvált.
– Hallottam már ilyet – mondta Joan.
– Nem tudom pontosan, jár-e valakivel – mondta Cassi. – De megtudhatom. Érdekel?
– Szívesen elvinném vacsorázni – tűnődött Joan –, de csak ha biztos lennék benne, hogy az első randevún beadja a derekát.
Joan megjegyzése után eltelt egy pillanat, míg Cassinél leesett a tantusz, és kitört belőle a nevetés. – Azt hiszem, helyesen mérted föl – mondta.
– A férfias belgyógyász – mondta Joan. – És Robert? – halkította le hangját Joan, amint beléptek a liftbe. – Homokos?
– Alighanem – mondta Cassi. – De erről sosem beszéltünk. Annyira jó barát, hogy ez sosem számított. Hajdan, az egyetemen ő értékelte a fiúimat, s én hallgattam is rá, míg csak meg nem ismertem a férjemet. Robertnek mindig igaza volt. De Thomasra biztosan féltékeny lett volna, sosem kedvelte.
– Még most se kedveli? – kérdezte Joan.
– Fogalmam sincs – felelte Cassi. – Ez a másik téma, amelyről sosem beszélünk.

Második fejezet

– A páciens előkészítve vár a hármas szívkatéteres laborban – szólt az egyik röntgentechnikusnő. Nem jött be az irodába, csak bedugta fejét az ajtón. Mire dr. Joseph Riggin megfordult, hogy nyugtázza a közlést, a lány már el is tűnt.
Joseph sóhajtva emelte le lábát az íróasztaláról, a könyvespolcra lökte az újságot, amelyet eddig olvasott, s még egy utolsót kortyolt a kávéjából. Az ajtó mögötti akasztóról levette ólomkötényét, és magára szíjazta.
A radiológiai folyosó délelőtt fél tizenegykor olyannak tűnt Joseph szemében, mint a Bloomingdale Áruház egy kiárusítási napon. Mindenütt várakoztak, székekben, sorba állva és hordágyakon. Az arcok üresek, várakozók. Josephre rátört a kelletlen unalom. Már tizennégy éve foglalkozott radiológiával, mind kevésbé izgatta a szakmája. Minden nap ugyanolyan volt, akár a többi. Már semmi különös nem történt. Joseph talán föl is mondott volna, ha nem jön meg három éve a CAT – Computerized Axial Tomography – vizsgálóberendezés. Belökte a hármas katéterhelyiség ajtaját, s közben megpróbálta elképzelni, mit is csinálna, ha otthagyná a klinikai radiológiát. Sajna nem volt semmi szívderítő ötlete.
Az azonosan berendezett helyiségek közül a hármas számú katéterlabor volt a legnagyobb. Ennek volt a legújabb felszerelése, és saját, beépített ellenőrző ernyővel is ellátták. Joseph, amint belépett, észrevette, hogy otthagyták valakinek a röntgenfelvételeit. Ezerszer megmondta már technikusainak: az a kívánsága, hogy szobájából vigyék ki az előző röntgenfelvételeket, mielőtt megvizsgál valakit. S mindennek a tetejébe észrevette, hogy egyetlen technikus sincs benn.
Joseph érezte, mint megy föl a vérnyomása. Alapszabály volt, hogy egyetlen pácienst se szabad felügyelet nélkül hagyni. – A szentségit – morogta magában Joseph. A páciens ott feküdt a röntgenasztalon, rajta vékony fehér takaró. Úgy tizenöt évesnek látszott, arca széles, haja kurtára nyírt. Sötét szeme feszülten figyelte Josephet. Az asztal mellett infúziós palack, a plasztikcső a takaró alá nyúlt be.
– Hello – szólt Joseph, és csalódottsága ellenére mosolyt erőltetett magára.
A páciens szeme meg se rebbent. Joseph kézbe vette a lázlapot, közben észrevette, hogy a fiú nyaka vaskos és izmos. Még egy pillantás a fiú arcára: ez nem közönséges beteg. Szeme abnormálisán ferde, nyelve pedig, amely ajkai közül kissé kidudorodott, hatalmas.
– Nézzük csak, miről van szó? – szólt Joseph kissé zavartan. Szerette volna, ha a fiú szól valamit, vagy legalább máshová néz. Joseph fellapozta a kartotékot, és elolvasta a felvételi bejegyzést.
"Sam Stevens huszonkét éves, fehér bőrű, hímnemű beteget négyéves kora óta ápolják nem diagnosztizált szellemi fogyatékosként. Felvételének célja: veleszületett szívrendellenesség kivizsgálása és rendbehozatala; ez valószínűleg pitvari sövényhiány…"
A katéterszoba ajtaja felpattant, és Sally Marcheson libbent be egy rakás kazettával. – Üdv, dr. Riggin – kiáltotta.
– Miért hagyták egyedül a beteget?
Sally közvetlenül a röntgengép előtt torpant meg: – Egyedül?
– Egyedül – ismételte meg dühösen Joseph.
– Hol van Gloria? Neki kellett volna…
– Az isten szerelmére, Sally – kiáltotta Joseph. – Sosem szabad magukra hagyni a pácienseket. Képtelen megérteni?
Sally a vállát vonogatta. – Csak tizenöt-húsz percre mentem ki.
– És ezek a röntgenképek? Miért vannak kiakasztva?
Sally a filmnézőkre pillantott: – Semmit se tudok róluk. Mikor elmentem, itt se voltak.
Gyorsan leszedegette a röntgenképeket, és a pulton lévő borítékba tömködte őket. Valakinek a szívkoszorúér-angiogramjai voltak, s Sallynek sejtelme se volt róla, hogyan kerültek oda a röntgenfelvételek.
Joseph még mindig morgott magában, kibontott egy steril köpenyt, és fölhúzta. Újra a betegre pillantott, a fiú még mindig nem moccant. Tekintete viszont követte az orvos minden mozdulatát.
Sallynek rémisztő zörgéssel sikerült betölteni a kazettákat a gépbe, azután visszajött, hogy lehúzza a steril térítőt a katétertálcáról.
Joseph, míg a gumikesztyűjét húzta, közelebb lépett a páciens arcához. – Hogy vagyunk, Sam? – Joseph valahogy úgy vélte, a szokásosnál hangosabban kell beszélnie a fogyatékos fiúhoz. De Sam nem válaszolt.
– Jól érzed magad, Sam? – kiáltotta Joseph. – Most kicsit megszúrlak egy tűvel, oké? Samet mintha gránitból faragták volna.
– Szeretném, ha szépen nyugton maradnál, oké? – erőltette Joseph.
Sam illemtudóan meg se moccant. Joseph épp újra a katétertálcára akarta fordítani figyelmét, amikor fönnakadt a tekintete Sam nyelvén. A nyelv kinyúló része száraz volt és repedezett. Joseph, amint közelebbről megnézte, látta, hogy Sam ajka sincs sokkal jobb állapotban. A fiú olyan volt, mintha sivatagon vándorolt volna keresztül.
– Szomjas vagy egy kicsit, mi, Sam? – érdeklődött Joseph.
Joseph fölpillantott az intravénás palackra, és észrevette, hogy nem működik. Egyetlen csuklómozdulattal bekapcsolta. Semmi szükség rá, hogy a srác kiszáradjon.
Joseph a katétertálcához lépett, és kivette a gézt a sterilizálóból.
A katéterhelyiség csendjét éles, embertelen sikítás rázta meg. Joseph szíve a torkában dobogott, amint megpördült.
Sam ledobta magáról a takaróját, és az intravénás csövet tartó karját markolászta. Lábával föl-le kalimpált a röntgenasztalon. Az éles sikítást most se hagyta abba.
Josephnek még volt annyi lélekjelenléte, hogy elhúzza Sam rúgkapáló lábától az átvilágító berendezést. Fölnyúlt, Sam vállára tette a kezét, hogy visszanyomja a fiút az asztalra. Sam viszont akkora erővel markolta meg Joseph karját, hogy az felüvöltött kínjában. Joseph rémülten nézte – mert nem volt ereje megakadályozni –, hogy Sam a szájába rántja Joseph kezét, s fogát belemélyeszti Joseph hüvelykujjának tövébe.
Most Josephen volt az ordítás sora. Dulakodott, ki akarja szabadítani karját Sam szorításából, de a fiú túlságosan is erős volt. Joseph kétségbeesetten a röntgenasztal szélének feszítette a lábát, és előrenyomta. Hátrahőkölt, leesett, magára rántotta Samet.
Joseph érezte, Sam elereszti alkarját, de csak azért, hogy kezét az orvos torkára szorítsa. Ahogy a fiú szorította, úgy repesztette fejét a belső nyomás. Kétségbeesetten igyekezett letépni magáról Sam kezét, de az acélpántként markolta. A szoba forogni kezdett. Joseph ereje utolsó maradékával a fiú ágyékába lökte a térdét.
Sam teste szinte ugyanabban a pillanatban hirtelen rándulással fölemelkedett. Ezt újabb és újabb rángások követték. Samnek epilepsziás rohama volt, Joseph pedig a padlóra tapasztva hevert a vonagló, rángó test alatt.
Sally végre magához tért a sokkból, és segített Josephnek kivergődni a fiú alól. Sam szeme fennakadt, szétroncsolt nyelvéből mind szélesebb sugárban fröcskölt a vér.
– Hozzon segítséget – zihálta Joseph, közben megragadta saját csuklóját, hogy visszatartsa a vérzést. A seb tépett szélén át látta a csontok fénylő felületét.
A segítség még nem érkezett meg, amikor Sam rángógörcsei elgyöngültek és elmúltak. Mire Joseph észrevette, hogy a fiú nem lélegzik, megérkezett az orvosi elsősegélycsapat. Lázasan dolgoztak, de eredménytelenül. Tizenöt perc múlva a tiltakozó dr. Joseph Riggint elvezették, hogy kezét összevarrják, Sally Marcheson pedig helyre tette a kimozdított röntgengépet.

Thomas Kingsley a kezét mosta, s közben már érezte, mint rohanja meg az izgalom, amely minden műtét előtt hatalmába kerítette. Azóta tudta, hogy sebésznek született, amióta első ízben asszisztált a műtőben cselédkönyvesként. Tehetségét hamarosan az egész kórház elismerte. A Bostoni Alapítványi Kórház legkiválóbb kardiovaszkuláris sebészeként azóta már nemzetközi hírnévre tett szert.
Leöblítette a habot, azután fölemelte a kezét, úgy, hogy a víz ne folyjék végig a karján. Csípőjével nyitotta ki a műtő ajtaját. Közben hallotta, hogy abbamarad és feszült csönddé válik a benti társalgás. Elvette a törülközőt a műtősnőtől, Teresa Goldbergtől. Tekintetük egy másodpercre összekapcsolódott a maszk fölött. Thomas kedvelte Teresát. A lánynak csodás teste volt, ezt még a rajta levő alaktalan köpeny se rejthette el. Amellett ha kellett, rá is ordíthatott Teresára, tudta, hogy az nem fogja elbőgni magát. A lánynak amellett volt annyi esze, hogy Thomast tartsa az Alapítványi legjobb sebészének, sőt, ezt meg is mondja neki.
Thomas módszeresen szárítgatta a kezét, s közben a beteg életjeleit ellenőrizte. Majd – akár a csapatait megszemlélő tábornok – körüljárt a helyiségben, biccentett Phil Baxternek, a pumpatechnikusnak, aki az általa kezelt szív-tüdő készülék mögött állt. A gép bekapcsolva zümmögött, készen arra, hogy átvegye a vér oxigénellátásának feladatát a beteg testében addig, amíg Thomas befejezi munkáját.
Thomas mellett Terence Halainen, az altatóorvos figyelt.
– Minden stabil – jelentette Terence, és időnként megnyomta a lélegeztető ballont.
– Jó – mondta Thomas.
Letette a törülközőt, és belebújt a Teresa által odanyújtott steril ruhába. Azután a speciális barna gumikesztyűbe dugta a kezét. Mintegy végszóra: dr. Larry Owen, a szívsebész-alorvos föltekintett a műtéti területről.
– Mr. Campbell előkészítve a rendelkezésére áll – szólt Larry, és helyet adott Thomasnak, hogy a műtőasztalhoz lépjen. A páciens teljesen szétnyitott mellkassal, előkészítve várta a híres dr. Kingsleyt, hogy elvégezze a bypassműtétet. A Bostoni Alapítványiban szokás volt, hogy az utolsó éves rezidens, vagy az alorvos kezdje meg és fejezze be az ilyen műtéteket.
Thomas a helyére állt, a páciens jobbján. Ahogy ilyenkor mindig, lassan benyúlt a sebbe, és megérintette a dobogó szívet. Gumikesztyűjének nedves felszíne ellenállás nélkül csúszott be, s ő ráérzett a lüktető szívben zajló titokzatos mozgásokra.
Amint Thomas megérintette a dobogó szívet, gondolatai visszaszálltak első esetéhez, amikor a mellkasi sebészeten volt rezidens. Már addig is sok műtétben működött közre, de mindig csak első vagy második asszisztensként, valahol a ranglista alján. Ekkor fölvettek a kórházba egy Walter Nazzaro nevű beteget. Nazzarót súlyos szívroham érte, életben maradására nem lehetett számítani. De életben maradt. És nemcsak szívrohamát élte túl, hanem azt az alapos előzetes kivizsgálást is, amelynek a kórház orvoskara alávetette. Ennek feldolgozása meglepő végeredményt mutatott. Mindenki elcsodálkozott, hogyan élt Walter Nazzaro eddig is. Bal főszívkoszorúerében elzáródást találtak, ez okozta a szívrohamot. Ezenkívül a jobb szívkoszorúerében is volt elzáródás, egy régebbi szívroham bizonyítéka. Ráadásul mind a mitrális, mind az aortabillentyűi betegek voltak. S mintha mindez nem volna elég, Walter szívének bal kamrájában a kamrafal kiboltosult, aneurisma keletkezett a legutóbbi infarktus eredményeként. Ezenkívül szabálytalan szívritmusa, magas vérnyomása és vesebaja volt.
Waltert, az anatómiai és belgyógyászati kórtan e tárházát minden lehető konferencián elővezették, s mindenki kifejtette róla véleményét. Az eltérő vélemények csak egyvalamiben értettek egyet: hogy Walter két lábon járó időzített bomba. Senki se akarta megoperálni, csupán egy Thomas Kingsley nevű rezidens, aki azzal érvelt: Walternek egyetlen esélye van a halálos ítélet megúszására: a műtét. Thomas addig vitatkozott, míg mindenkinek az idegeire ment. Végül a főrezidens beleegyezett, és engedélyezte Thomasnak a műtétet.
A műtét másnapján Thomas, aki akkoriban a szívműködést támogató kísérleti módszeren dolgozott, a bal kamra működését segítő ballont vezetett be Walter aortájába. Thomas számított rá, hogy Walter bal kamrájával gondok lesznek, s ezért föl akart rá készülni. Csak akkor döbbent rá a helyzet realitására, mikor már belekezdett a műtétbe. Nekiállt, hogy valóra váltsa gondolatban kialakított tervét, s izgalma aggodalomra váltott. Soha nem fogja elfelejteni, mit élt át, amikor megállította Walter szívét, és kezében tartotta a rebbenő, beteg izomcsomót. Ebben a pillanatban tudta: hatalmában áll, hogy újraszülje az életet. Nem volt hajlandó számításba venni, hogy esetleg hibázik, először a bypasst hajtotta végre, ami az idő tájt kísérleti eljárás volt még. Azután kimetszette Walter szívéből a kiboltosuló részt, és erős selyemszálak sorával varrta össze a nyílást. Végül pedig kicserélte mind a mitrális, mind az aortabillentyűt.
Mihelyt véget ért a műtét, Thomas megpróbálta levenni Waltert a szív-tüdő készülékről. Addigra – Thomas észre se vette – jelentős közönség gyűlt egybe körülötte. Szomorú mormolás hallatszott, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy Walter szívében nincs erő a vér pumpálásához. Thomas elszántan elindította a keringést támogató szerkezetet, amelyet már az operáció előtt behelyezett az aortába.
Sose felejti el azt a diadalérzetet, amikor Walter szíve reagált. Waltert nemcsak a szív-tüdő készülékről vették le, de három órával később az utókezelőben már a keringés támogatására se volt szükség. Thomas úgy érezte: életet teremtett. Az izgalom felért egy serkentő injekcióval. Néhány hónap múlva már elragadta a nyitott szívsebészet. Benyúlni, megérinteni a szívet, saját két kezével űzni el a halált – félig-meddig olyan volt ez, mint Istennek lenni. Hamarosan észrevette: heti néhány ilyen műtét nélkül mélységesen nyomott hangulatba kerül. Amikor megkezdte praxisát, napi egy, két, három ilyen műtétet jegyzett elő. Hírneve akkora volt, hogy a betegek áradatának nem volt se vége, se hossza. Thomas elmondhatatlanul boldog volt, míg a kórház elegendő időt adott neki a műtőben. De ha másik osztály, vagy a főállású orvosegyetemi oktatók csökkenteni akarták Thomas műtéti óráinak számát, olyan ideges és dühös lett, mint egy kábítószeres, akitől megvonják napi adagját. Operálnia kellett, ha élni akart. Kellett a többiek áhítatos helyeslése, az a feltétlen egyetértés, amelyet e pillanatban Larry Owens szemében látott, miközben megkérdezte: – Kettős vagy hármas bypass mellett döntött?
A kérdés visszarántotta Thomast a jelenbe.
– Jó a feltárás – méltányolta Thomas Larry munkáját. – Csinálhatunk hármat, feltéve, hogy maga elég véna saphenával tud szolgálni.
– Bőven elég – felelte lelkesen Larry. Larry még a mellkas felnyitása előtt óvatosan kioperált egy hosszú vénát Mr. Campbell lábszárából.
– Rendben – mondta fensőbbségesen Thomas. – Hát akkor kezdődjék a műsor. A szívmotor készen áll?
– Mindenki készen áll – ellenőrizte Phil Baxter a tárcsáit és csöveit.
– Csipeszt és szikét – mondta Thomas.
Gyorsan, de sietség nélkül látott munkához. A pácienst néhány perc alatt rákapcsolták a szív-tüdő készülékre. Thomas operációs technikája megfontolt volt, sehol fölösleges mozdulat. Enciklopédikus anatómiai ismeretekkel rendelkezett, a szövetek iránti értékelőkészsége is felsőfokú volt. Oly gazdaságos, pontos mozdulatokkal bánt a varratokkal, hogy a sebészjelölteknek nézni is öröm volt. Minden öltést tökéletesen helyezett el. Oly sok bypassműtétet végzett már, hogy szinte gépiesen is működött volna, mégis mindig felkavarta az izgalom, hogy a szíven dolgozhat.
Mihelyt túl volt rajta, s meggyőződött róla, hogy a bypassok mind épek, s nincs túlzott vérzés, hátralépett az asztaltól, és lerántotta kesztyűjét.
– Bízom magában, Larry, hogy ugyanúgy helyre tudja rakni a mellkasfalat, ahogyan találta – fordult meg Kingsley, hogy kimenjen. – Ha bármi baj van, rendelkezésére állok. – Kimenet még hallotta a rezidensek elismerő sóhaját.
A műtő előtti folyosó teli volt emberekkel. Ebben a napszakban, délután, még mindig foglalt volt mind a harminchat műtő. Hordágyakon gördítették a betegeket a műtőkbe, vagy onnan kifelé, néha munkacsoportok kíséretében. Thomas átnyomult a tömegen, s időnként hallotta, hogy a nevét suttogják.
A kinti, központi helyiség órája előtt vette észre, hogy alig egy óra alatt végzett Mr. Campbell-lel. Aznap tulajdonképpen három bypasst csinált annyi idő alatt, amennyi a legtöbb sebésznek egyhez, vagy legjobb esetben kettőhöz kell.
Thomas azon gondolkodott, hogy előjegyezhetett volna még egy operációt, de rájött, hogy mégse. Azért állított be csupán hármat, mert kellemetlen szabályt vezettek be: pénteken délután minden sebésznek szívsebészeti konferencián kell részt vennie: ez az osztály főorvosának, dr. Norman Ballantine-nak viszonylag új keletű találmánya volt. Thomas elment az értekezletre, nem azért, mintha kötelessége lett volna, hanem mert ez az értekezlet lett a szívsebészeti osztály alkalmi fölvételi bizottsága. Thomas legszívesebben nem is gondolt rá, mert valahányszor eszébe jutott, dühbe gurult.
– Dr. Kingsley – szakította felbe Thomas gondolatait egy éles hang.
Priscilla Grenier, a műtők rendjének erőszakos irányítója szegezte neki a tollat. Thomas becsülte ezt a nőt, mert keményen dolgozott és túlórázott. A Bostoni Alapítványi harminchat műtőjét zavartalanul működtetni nem volt népünnepély. Thomas mégse viselte el, ha a nő beleártotta magát az ügyeibe, márpedig Priscilla igencsak buzgólkodott ebben. Mindig volt valami parancsa vagy utasítása.
– Dr. Kingsley – kiáltotta Priscilla –, Mr. Campbell lánya a váróhelyiségben ül, kérem, mielőtt átöltözik, menjen le hozzá és beszéljen vele. – Priscilla válaszra se várva visszafordult pultjához.
Thomas nagy nehezen magába fojtotta méltatlankodását, és továbbhaladt a hallon át, anélkül, hogy a közlést tudomásul vette volna. A műtőben érzett eufória egy része elszállt belőle. Úgy találta: az utóbbi időben mind gyorsabban röppen el a sebészi sikerélmény öröme.
Fütyül Priscillára, gondolta, először átöltözik, s aztán beugrik, hogy szót váltson Mr. Campbell lányával. Ám továbbra is műtőruhájában kellett maradnia előre nem látható komplikációk esetére, míg Mr. Campbell az utókezelő helyiségbe nem kerül.
Belökte a sebészeti társalgóba vezető ajtót, és megállt a köpenyfogasnál: fehér köpenyt keresett, amelyet műtőruhájára húzhat. Míg belebújt, a szükségtelen kellemetlenségekre gondolt, amelyeket el kellett viselnie. A nővérek minősége határozottan romlik. És Priscilla Grenier! Az effélék nemrég még tudták, hol a helyük. És kötelező értekezletek péntek délután… Uramisten!
Thomas háborogva ment le a váróhelyiségbe. Viszonylag új létesítménye volt ez a kórháznak, régi raktárhelyiségből alakították át. Ahogy az osztályon végzett bypassműtétek száma megemelkedett, döntés született: legyen a közelben külön helyiség, ahol a családtagok megvárhatják a műtőből kikerülő szeretteiket. Ez az egyik igazgatóhelyettes agyszüleménye volt, s reklámarany bányának bizonyult.
Mihelyt Thomas belépett a halványkék falakkal és fehér szegéllyel ízlésesen kitapétázott helyiségbe, figyelmes lett a szoba sarkában zajló jelenetre.
– De miért, miért? – kiabálta egy kicsi, zaklatott asszony.
– Nyugalom, nyugalom – igyekezett csitítgatni a zokogó asszonyt dr. George Sherman. – Biztos vagyok benne, hogy mindent megtettek Sam megmentéséért. Tudtuk, hogy a szíve nincs rendben. Bármikor bekövetkezhetett volna.
– De olyan jó volt neki ott az otthonban. Békén kellett volna hagynunk. Miért is engedtem a maga rábeszélésének? Maga azt mondta, ha megműti, az kockázattal jár. De sose mondta, hogy már a szívkatéterezés is kockázattal jár. Jaj, istenem.
Az asszony szeméből patakzott a könny. Megtántorodott, s dr. Sherman odanyúlt, hogy megfogja a karját.
Thomas George mellé sietett, és segített tartani az asszonyt. Tekintete összevillant George-éval, aki a szemét forgatta a jelenet miatt. Thomas nem tartotta valami sokra dr. George Shermant, a kardiológiai osztály főállású orvosát, de az adott körülmények közt kötelességének érezte, hogy segítsen. Együtt leültették a gyászoló anyát. Az a kezébe temette az arcát, és zokogott tovább, előreroskadt válla rázkódott.
A fia exitált a röntgenben katéterezés közben – suttogta George. – Súlyosan fogyatékos volt, sokféle fizikai betegséggel ráadásul.
Mielőtt még Thomas válaszolhatott volna, belépett egy pap és egy férfi, nyilván az asszony férje. Mind összeölelkeztek, amitől az asszony mintha erőre kapott volna. Együtt siettek ki a helyiségből.
George kiegyenesedett. A jelenet láthatólag kifárasztotta. Thomasnak kedve lett volna elismételni az asszony kérdését: ugyan miért vették ki a gyermeket az intézetből, ahol jól megvolt; de nem vitte rá a lélek a kérdésre.
– Micsoda pálya – szólt George zavartan kifelé menet.
Thomas szemügyre vette a szobában maradt emberek arcát. Mind az együttérzés és a félelem keverékével néztek rá. Valamennyiöknek műtötték a hozzátartozóját, s egy ilyen jelenet rendkívül nyugtalanítóan hatott. Thomas körülnézett, merre van Campbell lánya. Az ablaknál ült sápadtan és várakozón, karja a térdén, keze összekulcsolva. Thomas odament hozzá, és letekintett rá. Már látta a lányt a rendelőjében, és tudta, hogy Laurának hívják. Csinos nő volt, valószínűleg harminc körül, szép, világosbarna haja lófarokban, kifésülve a homlokából.
– A műtét sikerült – mondta szelíden.
Laura válaszképp fölpattant, és Thomasra vetette magát, hozzátapadt, karjával átnyalábolta a férfi nyakát. – Köszönöm – szólt sírva. – Köszönöm.
Thomas mereven állt, elhárította az érzelmi föltárulkozást. A lány kitörése teljesen váratlanul érte. Észrevette, hogy mások figyelik, és megpróbálta kiszabadítani magát, de Laura nem volt hajlandó elengedni. Thomas emlékezett még, hogy első sikeres nyitott szívműtéte után Mr. Nazzaro családja éppily hisztérikusan hálálkodott. Akkor Thomas is osztozott az örömükben. Az egész família végigölelgette, s ő is visszaölelte őket. Érezte a feléje áramló tiszteletet és hálát. Hihetetlenül mámorító érzés volt, Thomas élénk nosztalgiával idézte föl az esetet. Ma már tudta, hogy reakciói bonyolultabbak. Gyakran végzett naponta három-öt műtétet. Gyakran megesett, hogy alig tudott valamit a páciensről, sőt: semmit se tudott róla az operáció előtti fiziológiai adatokon kívül. Mr. Campbell is jó példa volt erre.
– Bárcsak tehetnék valamit önért – suttogta Laura; még mindig átkarolva tartotta Thomas nyakát. – Akármit.
Thomas lenézett a lány fenekének ívére, amelyet a rásimuló selyem még jobban kiemelt. Zavaróan érezte combján a lány hozzátapadó combját, és tudta, el kell szabadulnia.
Lefejtette magáról Laura ölelő karját.
– Reggel beszélhet az édesapjával – mondta Thomas.
A lány saját viselkedésén hirtelen megzavarodva bólintott.
Thomas otthagyta, és olyan szorongásérzettel ment ki a váróhelyiségből, amelyet maga se értett. Talán a fáradtságtól lehet, tűnődött, bár eddig nem érezte fáradtnak magát annak ellenére, hogy az éjjel jó ideig ébren volt egy sürgős műtét miatt. Míg visszaakasztotta köpenyét a fogasra, azon volt, hogy lerázza rosszkedvét.
Mielőtt a társalgóba ment, Thomas benézett az utókezelő kórterembe. Két, előzőleg műtött betege, Victor Marlborough és Gwendolen Hasbruck jól volt, előreláthatólag szépen rendbe jönnek majd, mégis, amint arcukba nézett, szorongása nőttön-nőtt. Nem ismerné meg egyiküket sem egy tömegben, pedig csak néhány órája, hogy a kezében tartotta a szívüket.
Thomas, akit kibillentett és felidegesített az utókezelő szoba kényszerű bajtársiassága, visszatért a sebészeti társalgóba. Nem kedvelte különösebben a kávét, de töltött magának egy csészényit, és a túlsó sarokban lévő puha fotelhez vitte. A padlón egy Boston Globe hevert, fölvette, inkább védekezésül, mintsem a tartalmáért. Thomasnak semmi kedve se volt, hogy a sebészetiek bármelyike elkapja egy kis locsogásra. Ám a csel nem vált be.
– Kösz, hogy segítettél a várószobában. Thomas letette az újságot, és fölnézett George Sherman széles arcába. Erős szakálla volt, és délutánra mindig úgy festett, mintha elfelejtett volna borotválkozni. Testes, sportos külsejű férfi volt, alig valamivel alacsonyabb Thomas száznyolcvankét centijénél, de sűrű, göndör haja ugyanolyan magasnak mutatta. Már átöltözött utcai ruhájába: gyűrött kék, legombolt gallérú ing, amely mintha soha nem látott volna vasalót, csíkos nyakkendő meg könyökénél enyhén megkopott kordbársony zakó – ez volt az öltözéke.
George Sherman a kevés nőtlen sebész egyike volt. Egyedivé az tette, hogy negyvenéves létére sosem volt házas. A többi facér férfi vagy különváltan élt, vagy elvált. És George a fiatalabb nővérek megkülönböztetett kedvence volt. Szívesen ugratták kóbor agglegényélete miatt, ajánlkoztak, hogy segítenek minden módon. George a humorával és intelligenciájával mindezt természetesnek vette, és annyi hasznot húzott belőle, amennyit csak lehetett. Thomas mindezt különösen idegesítenek találta.
– Szegény asszony alaposan kiborult – mondta Thomas. Megint visszatartotta magát attól, hogy kommentálja, tanácsos-e ilyenféle eseteket behozni a kórházba. Inkább fölemelte az újságját.
– Váratlan komplikáció volt – mondta zavartalanul George. – Hallom, az a jóképű pipi ott a váróban a páciensed lánya volt.
Thomas lassan újra leengedte az újságját.
– Nem vettem észre, hogy különösebben csinos lett volna – mondta kurtán.
– Akkor nem adnád meg a nevét és a telefonszámát? – nevetett George. Minthogy Thomas nem válaszolt, tapintatosan témát váltott. – Hallottad, hogy Ballantine egyik betegének az éjjel megállt a szíve és meghalt?
– Tudomásom van róla – mondta Thomas.
– A pasas közismerten homoszexuális volt – így George.
– Ezt nem tudtam – felelte érdeklődés nélkül Thomas. – És azt se tudom, mi köze a kardiológiai rutinkivizsgálásnak ahhoz, hogy homoszexuális-e valaki, vagy se.
– Köze kellene hogy legyen – mondta George
– Mért gondolod? – kérdezte Thomas.
– Majd megtudod – vonta fel a szemöldökét George. – Holnap a betegbemutatáson.
– Alig várom – mondta Thomas.
– Viszlát, haver, az értekezleten, délután – veregette meg játékosan Thomas vállát George.
Thomas utánanézett a lassan távolodó férfinak. Bosszantotta, ha így hozzáérnek, megveregetik. Gyerekes dolog. Látta, hogy George a rezidensek és műtősnők egy csoportjához lép, akik néhány székkel odébb, az ablaknál üldögélnek. Nevetés, hangos beszéd töltötte be a helyiséget. Szó, ami szó, Thomas ki nem állhatta George Shermant. Meggyőződése szerint a George-félék azért gyűjtögetnek sikerkellékeket, hogy elfedjék alapvető sebészi középszerűségüket. Mindez igencsak ismerős volt Thomasnak. Az egyetemi klinika egyik kikerülhetetlen átka, hogy a kinevezések leginkább az ügyes taktikától függnek. És George ügyes. Gyors eszű, jó társalgó, könnyed társas lény. Ami a legfontosabb: a kórházi intrikák bürokratikus bizottsági rendszerében nevelkedett. Korán megtanulta, hogy a siker érdekében fontosabb Machiavellit tanulmányozni, mint Halsteadet.
Thomas tudta: a probléma gyökere az az ellentét, amelynek egyik oldalán a magafajta oktatóorvosok állnak, magánpraxissal és a betegeinek benyújtott számlákból befolyó jövedelemmel, másik oldalán pedig a George Shennan-féle orvosok, akik az orvosegyetem teljes állású alkalmazottai, s szolgálataikért nem tiszteletdíjat, hanem fizetést kapnak. A magánorvosoknak jóval nagyobb a jövedelmük és szabadabbak. Nem kell alávetniök magukat magasabb hatalmaknak. A főállású orvosoknak szebben csengő a rangjuk, és könnyebb a beosztásuk, de mindig van fölöttük valaki, aki megmondja, mit kell tenni.
A kórház a kettő közé szorul, örül a nagy forgalomnak és pénznek, amit a magánorvosok hoznak, s ugyanakkor élvezi az egyetemi klinika rangjával járó hitelt és rangot.
– Campbell mellkasa le van zárva – szakította félbe Thomas gondolatait Larry. – A szigorlók most zárják össze a bőrt. Minden keringési adat állandó és normális.
Thomas ledobta az újságot, fölkelt székéből, és Larry után indult az öltözőbe. Míg George mellett haladt el, hallotta, amint az valami újfajta egyetemi bizottság alakulásáról beszél. Ennek sose lesz vége! Akárcsak annak a nyomásnak, amelyet George, mint az oktatási részleg főnöke és Ballantine, az osztály főorvosa gyakorolt Thomasra, arról igyekezvén meggyőzni: adja fel praxisát, és lépjen be a főállásúak közé. Azzal csábítgatták, hogy egyetemi tanári címet kínálnak föl neki; s noha ez valaha érdekelte volna Thomast, most már csöppet se vonzotta. Megtartja a praxisát, az autonómiáját, a jövedelmét és az ép eszét. Thomas tudta: ha elvállalja a kórházi főállást, akkor előbb-utóbb megszabják neki, kit operálhat és kit nem. Hamarosan olyan nevetséges ügyeket bíznának rá, mint az a szerencsétlen fogyatékos gyerek a katéteres laborban.
Thomas feszülten és dühösei! ment be az öltözőbe, és kinyitotta a szekrényét. Miközben lerángatta magáról a műtőruhát és a kosárba hajította, Laura Campbell hozzásimuló, rugalmas testére gondolt. Jóleső, kellemes emlék volt, tépett idegei csitultak tőle kissé. Amióta kijött a műtőből, elpárolgott belőle az operálás öröme, s egyre feszültebb lett.
– Ma is remek munkát végzett, mint mindig – szólt Larry, aki észrevette, milyen komor Thomas arca, s azt remélte, kedvében jár.
Thomas nem válaszolt. A múltban örömét lelte volna ilyen bókban, de most nem érintette.
– Kár, hogy az emberek nem tudják méltányolni a részleteket – gombolgatta ingét Larry. – Ha tudnák, teljesen más képük lenne a sebészetről. S jobban ügyemének, kivel operáltatják meg magukat.
Thomas még mindig nem szólt, bár rábólintott a megjegyzés igazságára. Míg fölhúzta ingét, Norman Ballantine-ra gondolt, az ősz, barátságos vén dokira, akit mindenki szeret és ünnepel. Igazság szerint Ballantine-nak talán már nem is volna szabad operálnia, bár ezt senkinek nem volt mersze megmondani neki. Az osztályon mindenki tudta, hogy a mellkasi főrezidens egyik kötelessége: jelen lenni Ballantine minden műtétjénél, hogy kisegíthesse a főnököt, valahányszor az melléfog. Ennyit az akadémikus orvostudományról, gondolta Thomas. Ballantine, a rezidenseknek hála, jó eredményeket ért el, betegei és azok családjai bálványozták, annak ellenére, ami az alvó páciens körül zajlott.
Thomas egyetértett Larry megjegyzésével. Arra is gondolt, mennyivel jobban menne minden, ha ő, dr. Thomas Kingsley volna a főorvos. A csudába is, elvégre ő csinálja a legtöbb műtétet. Az ő érdeme, bárki másnál inkább az övé, hogy a Bostoni Alapítványinak egyáltalában van szívsebészete. Még a Time magazin is ezt írta.
Thomas mégsem tudta biztosan, akar-e még főorvos lenni. Valaha ez volt minden vágya. Ez hajtotta, ez űzte újabb erőfeszítésekre és még több önfeláldozásra. Úgy látszott, efelé vezet a természetes fejlődés, a kollégái már akkor kezdtek róla beszélni, amikor specializálódott. De mindez jó néhány éve történt, még azelőtt, hogy ez az ostoba irányítás felütötte csúf fejét, és kiderült, mennyire befolyásolhatja a praxisát.
Thomas félbehagyta az öltözködést, és a messzeségbe bámult. Űrt érzett bensejében. Nyomasztó volt arra gondolnia, hogy az egyik rég áhított célja már lényegében nem vonzza; főleg most, amikor a cél végre a markában van. Lehet, hogy nincs is merre tovább… Lehet, hogy elérte már a delelőjét. Uramisten, de pocsék gondolat!
– Szörnyen sajnálatos, amit a feleségéről hallok – mondta Larry, és leült, hogy fölhúzza a cipőjét. – Igazán gyalázatos dolog.
– Miről beszél? – kérdezte Thomas, és szándékolt pontossággal hangsúlyozta a szavakat. Sértette, hogy Lány, az alárendelt ilyen bizalmaskodásra vetemedik.
Larry nem is vette észre Thomas reagálását, lehajolt, cipőjét kötötte. – A diabéteszéről meg a szemével kapcsolatos bajokról. Hallottam, hogy el kell távolítani az üvegtestet. Szörnyű.
– Még egyáltalában nem biztos, hogy megoperálják – vágta oda Thomas.
Larry meghallotta a haragot Thomas hangjában, és fölnézett. – Nem úgy értettem, hogy bizonyosan szükség van rá – nyögte ki. – Elnézést, hogy előhoztam. Nyilván nem beszél róla szívesen. Remélem, semmi baj.
– A feleségem tökéletesen jól van – mondta haragosan Thomas. – Azonkívül nem hiszem, hogy az egészségi állapota magára tartozik.
– Elnézést.
Kínos csönd állt be, míg Larry gyorsan elkészült a cipőjével, Thomas megkötötte a nyakkendőjét, és gyors, ideges mozdulattal Yves St. Laurent kölnit permetezett magára.
– Hol hallotta ezt a pletykát? – kérdezte Thomas.
– Egy patológus rezidenstől – mondta Larry. – Robert Seiberttől.
Larry bezárta a szekrényét, és közölte Thomasszal, hogy ha szükség van rá, az utókezelőben lesz.
Thomas fésűt húzott végig a haján, csillapodni próbált. Nem, ez a mai nem az ő napja. Mintha mindenki arra törekedne, hogy kiborítsa. Megmagyarázhatatlanul zavarta a gondolat, hogy feleségének rossz egészségi állapota kedélyes csevegési téma a rezidensek körében. És meg is alázta.
Míg visszatette a fésűt, kis plasztiküvegcsét vett észre a szekrényében. Érezte, hogy nő benne a feszültség, és megfájdul a feje, lepattintotta a fedelét. Kettétörte az egyik sárga tablettát a vájatánál, s bekapta a felét. Némi tétovázás után a másik felét is utánadobta. Elvégre megérdemli. A tabletták keserűek voltak, vizet kellett innia rájuk a csapból. De szinte azonnal érezte, hogy oldódik a benne tornyosult szorongás.

A péntek délutáni szívsebészeti értekezletet a Turner sebészeti előadóteremben tartották, átlósan szemközt a sebészeti intenzív kórtermekkel. A terem berendezését Mr. J. P. Turner felesége adományozta a kórháznak, aki a harmincas évek végén halt meg, s a bútorok szecessziós légkört árasztottak. A helyiségben hatvan személy számára volt hely, ez 1939-ben a medikusok fél évfolyamának elegendő volt. Elöl megemelt pódium, poros tábla, anatómiai ábrákkal teli magas polc meg egy álló csontváz.
Dr. Norman Ballantine vívta ki, hogy a Turner-tanteremben tartsák a péntek délutáni értekezleteket, mert közel van az osztályhoz, márpedig, ahogy dr. Ballantine megfogalmazta: – Minden a betegekért van. – De a mintegy tucatnyi emberből álló kis csoport csak lézengett az üres székek tengerében, és rendkívül kényelmetlenül ült a spártaira tervezett asztalok mögött.
– Azt hiszem, elkezdhetnénk a megbeszélést – kiáltotta túl dr. Ballantine a társalgás zümmögését. A kórház nyolc szívsebészéből hatan voltak jelen, köztük Ballantine, Sherman és Kingsley, valamint néhány más orvos és ügyintéző, meg egy viszonylag új szerzemény: Rodney Stoddard filozófus.
Thomas nézte, amint Rodney Stoddard leül. Még harmincnak se látszott, pedig csaknem kopasz volt, maradék haja pedig annyira világos, hogy látni is alig lehetett. Vékony, drótkeretes pápaszemet hordott, arckifejezése állandóan magabiztos, Thomasnak úgy tűnt, mintha épp azt mondaná: – Forduljatok hozzám a problémáitokkal, tudom a megoldást.
Stoddard alkalmazását az egyetem erőszakolta ki. Mostanáig az orvosok kötelessége az volt, hogy igyekezzenek megmenteni minden betegüket. De most, költséges és bonyolult eljárások beköszöntével, mint amilyen a nyitott szívműtét, az átültetések és a mesterséges szervek, a kórházak kénytelenek kiválasztani, kiknek nyújtják ezeket az életmentő operációkat. Ezeknek a technikáknak az alkalmazását mostanáig korlátozták a magas költségek és a rendelkezésre álló hely, valamint az utókezeléshez szükséges igényesen felszerelt kórtermek. Az oktatók általában arra hajlottak, hogy a többféle szervi megbetegedésben szenvedőket részesítsék előnyben, akik nem műidig jöttek rendbe, a magánorvosok pedig, mint Thomas is, a társadalom egészséges, produktív tagjai felé hajlottak.
Thomas nézte Rodneyt, s gúnyos mosoly suhant át az arcán. Kíváncsi lett, vajon mennyire lenne magabiztos Rodney, ha emberi szívet tartana a kezében. Ott dönteni kell, nem vitázni. Thomas szemében Rodney jelenléte az értekezleten annak a bürokratikus pocsolyának az újabb jelképe, amelybe az orvostudomány épp belefulladóban van.
– Mielőtt elkezdenénk – szók dr. Ballantine, és széttárta karját, ujjait, mint aki tömeget csendesít le –, szeretnék megbizonyosodni róla, látta-e mindenki az e heti Time magazinban megjelent cikket, amely a bypass-sebészet központjának nevezi a Bostoni Alapítványit. Szerintem rászolgáltunk erre, és szeretném megköszönni mindnyájuknak együtt és külön, hogy hozzásegítettek ehhez a helyezéshez. – Ballantine tapsolt, George követte és haloványan még néhányan.
Thomas mogorván nézett az ajtó közelében lévő üléséről; azért ült ide, hátha kihívatják az utókezelőbe. Ballantine és a többiek a maguk érdemének tulajdonítanak valamit, ami túlnyomóan őneki köszönhető, és kisebb mértékben még két másik magánsebésznek, akik épp nem voltak jelen. Amikor annak idején sebésznek ment, azt hitte, ott nem lesz része mindazokban a baromságokban, amelyek a többi hivatást körülveszik. Csak ő lesz ott meg a páciens, együtt a betegség ellen! De Thomas, amint körülnézett a teremben, világosan látta, hogy e tanácskozás csaknem minden résztvevője beleavatkozhat az ő munkájába, éspedig egyetlen, elkeserítő probléma miatt: a szívsebészeti ágyak és a műtőidő korlátozottsága miatt. Az Alapítványi akkora hírnévre tett szert, hogy úgy tűnt, mintha mindenki itt akarná csináltatni a bypassműtétjét. Az embereknek a szó szoros értelmében sorba kellett állniok. Különösen Thomas praxisában. Heti tizenkilencre korlátozták műtétei számát, s több mint egy hónapnyi volt a hátraléka.
– Míg George kiosztja a jövő heti órarendet – szólt dr. Ballantine, és kötegnyi összefűzött papírt adott át George-nak –, szeretném összefoglalni ezt a hetet.
Tovább döngicsélt, Thomas figyelme pedig az időbeosztásfelé fordult. Az ő pácienseit saját titkárnője osztotta be, az vetette egybe a szükséges információkat és adta át Ballantine titkárnőjének, aki legépelte. Ez minden páciens kórtörténetének kivonatát, a fontosabb diagnosztikai adatok felsorolását tartalmazta. Az volt az elképzelés, hogy az értekezleten mindenki átnézi minden páciens anyagát, és meggyőződik róla, szükséges és tanácsos-e az operáció. A valóságban azonban ez ritkán történt meg, kivéve, ha az ember nem volt ott a megbeszélésen. Egyszer, amikor Thomas távol maradt, az aneszteziológiai részleg törölte az ő néhány műtétjét, és ezzel olyan botrányt idézett elő, amit aligha felejt el bárki is. Thomas tovább nézegette a papírlapokat, amikor Ballantine haláleseteket említett. Thomas fölpillantott.
– Sajnos két sebészeti haláleset is történt a héten – mondta dr. Ballantine. – Az egyik egy klinikai beteg, Albert Bigelow, egy nyolcvankét éves úr, akit egy kettős billentyűpótlás után nem lehetett levenni a szívmotorról. Sürgős esetként vettük sorra. Van már boncolási eredmény, George?
– Még nincs – szólt George. – Hangsúlyoznom kell, hogy Mr. Bigelow igencsak rozzant alak volt. Alkoholizmusa alaposan tönkretette a máját. Tudtuk, hogy kockázatot vállalunk a műtéttel. Amit nyerünk a réven, elveszítjük a vámon.
Csend állt be. Thomas gúnyosan állapította meg magában, hogy Mr. Bigelow "korai" kimúlása izgalmas vitát vált ki. A dologban az bőszítette, hogy az ő betegeinek az ilyenféle páciensek miatt kell várakozniuk.
Ballantine körbepillantott, s minthogy senki se szólt, így folytatta: – A második haláleset az én páciensem, Mr. Wilkinson. Mára virradó éjjel halt meg. Ma reggel boncolták.
Thomas látta, hogy Ballantine George-ra néz, aki alig észrevehetően megrázza a fejét.
Ballantine megköszörülte a torkát, és közölte: mindkét esetet megvitatják a legközelebbi klinikai-patológiai megbeszélésen.
Thomas eltűnődött e néma kommunikáción. Eszébe juttatta George különös megjegyzését a társalgóban. Thomas a fejét csóválta.
Valami folyt Ballantine és George között, s Thomason erőt vett a nyugtalanság. Ballantine-nak egyedülálló volt a helyzete a gyógyintézetben. A szívsebészet főorvosaként kijárt neki az egyetemi katedra és fizetés. De magánpraxist is folytatott. Ballantine a múlt kövülete volt, híd a George-féle főállású, fizetést húzó emberek és a Thomashoz hasonló magánorvosok között. Thomas mostanság azt figyelte meg, hogy Ballantine-nak, készségei nyilvánvaló hanyatlásával, fontosabb a professzorság presztízse, mint a magánpraxis előnyei. Ha így igaz, az bajt okozhat: fölborítja az egyensúlyt a főállású orvosi kar meg a magánorvosok között; ez az egyensúly a múltban mindig az utóbbiak felé billent.
– Most pedig kérem, hogy mindenki fordítson a kiosztott anyag utolsó oldalára – mondta dr. Ballantine. – Szeretném fölhívni a figyelmet, hogy nagyobb változtatások történtek az időelosztásban.
Egyszerre zörgött a sok papír, mindenki lapozott. Thomas is lapozgatta a széke karfájára tett papírlapokat. Nem kedvelte a nagyobb időbeosztási változtatások neszét.
Az utolsó oldal négy függőleges oszlopra volt fölosztva, ez a nyitott szívműtétre használt négy műtőt jelképezte. A lapot vízszintesen a hét öt napja szerint osztották be. Minden egyes kockában az aznapra beosztott sebészek neve állt. Thomas műtője a 18-as számú volt. Mint a leggyorsabb és legfoglalkoztatottabb sebésznek, eddig minden napra négy műtétet jelöltek ki, péntek kivételével, amikor csak hármat végezhet az értekezlet miatt. Thomas a lapra nézve mindenekelőtt a 18-as műtőt nézte meg. Szeme hitetlenkedve tágult ki. A beosztásból kiderült, hogy műtétei számát napi háromra csökkentették hétfőtől csütörtökig. Négy menettel rövidítették meg!
– Az egyetem engedélyezte, hogy még egy főállású személyt alkalmazzunk az egyetemi klinikai részlegre – mondta épp büszkén dr. Ballantine –, és keresni kezdtünk egy gyermekszívsebészt. Ez természetesen újabb előrelépés az osztály számára. Az új helyzet előkészületeként a klinikai szolgálatot heti négy esetre terjesztjük ki.
– Dr. Ballantine – kezdte Thomas, és nagy erőfeszítéssel uralkodott magán. – A beosztásból úgy tűnik, hogy mind a négy további oktatóműtétet a nekem járó műtőidő rovására iktatták be. Úgy értsem, hogy ez csak a jövő hétre vonatkozik?
– Nem – mondta dr. Ballantine. – Az itt látható beosztás visszavonásig érvényes.
Thomas lassan eresztette ki a levegőt, mielőtt megszólalt: – Tiltakozom. Nem tartom tisztességes eljárásnak, hogy én legyek az egyetlen, aki lemond műtőidejéről.
– Az az igazság, hogy a műtőidő mintegy negyven százalékával te rendelkezel – mondta George. – Márpedig ez egyetemi klinika.
– Magam is részt veszek az oktatásban – vágta rá Thomas.
– Jól tudjuk – szólt Ballantine. – Ne vedd úgy, hogy a személyed ellen irányul. Egyszerűen csak a műtőidő igazságosabb elosztásáról van szó.
– Máris több mint egy hónappal maradtam el a betegeim előjegyzésével – mondta Thomas. – Nincs is ekkora igény klinikai esetekre. A jelenlegi klinikai, demonstrációs célú műtétalkalmakhoz sincs elegendő páciens.
– Ne aggódj – szólt George. – Találunk betegeket.
Thomas tudta, miről van szó valójában. George meg a többiek nagy része irigyli Thomastól a sok műtétet és a sok pénzt. Kedve lett volna fölkelni, és egyből George arcába öklözni. Körülpillantott a teremben, és látta, hogy a többi orvos hirtelen nagy buzgón irataiba, jegyzeteibe, egyéb holmijába mélyed. A jelenlévők közül senki támogatására se számíthat.
– Azt mindnyájunknak meg kell érteni – szónokolt dr. Ballantine –, hogy egy egyetemi rendszerhez tartozunk. És a fő célunk az oktatás. Ha úgy érzed, hogy magánbetegeid túlságosan felgyülemlettek, elviheted őket más intézetekbe.
Thomas alig tudott világosan gondolkodni a dühtől és a sérelemtől. Tudta, mint ahogy valójában mindenki tudta: nem úgy megy az, hogy az ember fogja magát és elmegy egy másik kórházba. A szívsebészethez jól képzett és tapasztalt team kell. Thomas részt vett e módszer kiépítésében itt az Alapítványiban, és függő helyzetben volt ettől az intézménytől.
Priscilla Grenier szólalt föl, mondván: még egy műtővel gyarapodhatnának, ha jóváhagyást kapnának egy újabb szívmotorra, s a kezeléséhez egy pumpatechnikusra.
– Jó gondolat – válaszolta dr. Ballantine. – Thomas, nem volnál hajlandó elnökölni egy bizottságban, amely megvizsgálná, tanácsos-e ez a terjeszkedés?
Thomas köszönetet mondott, nagy erőfeszítéssel a minimumra szorította hangjában a gúnyt. Azt felelte, jelenleg annyira elfoglalt, hogy aligha fogadhatja el azonnal Ballantine ajánlatát, de majd gondolkodik rajta. E pillanatban az a legfőbb gondja, mit tegyen azokkal a betegeivel, akik esetleg meghalhatnak, mielőtt műtéti idő jut számukra. Olyan betegekkel, akiknek kilencvenkilenc százalékos esélyük van hosszú és produktív életre, feltéve, hogy a nekik szánt műtőidőt nem áldozzák fel agyalágyult piások javára, akiken a klinika kísérletezni óhajt!
E felszólalás után az értekezletet berekesztették.
Thomas odament Ballantine-hoz, kényszerítve magát, hogy uralkodjék indulatain. George természetesen megelőzte a pódiumon, de Thomas félbeszakította.
– Beszélhetnék veled egy percre? – kérdezte.
– Természetesen – felelte Ballantine.
– Négyszemközt – tette hozzá nyomatékosan Thomas.
– Én amúgy is az intenzív osztályra indultam – mondta szívélyesen George. – Ha szükség lesz rám, a rendelőmben leszek. – George, mielőtt kiment, vállon veregette Thomast.
Ballantine, a hátrafésült, puha, hófehér hajával, ráncos, de napbarnított és kellemes arcával Thomas szemében maga volt a Hollywood megálmodta orvos. Csak egyvalami rontotta le az összhatást: a füle. Ez minden mértékkel mérve túl nagy volt. Thomasnak e pillanatban kedve lett volna megmarkolni és megcibálni.
– Ejnye, Thomas – mondta gyorsan dr. Ballantine. – Nem szeretném, ha paranoiddá válnál ebben az ügyben. Meg kell értened, az egyetem nyomást gyakorolt rám, hogy juttassak még több műtőidőt az oktatásra, különösen a Time-cikk kapcsán. Az efféle hírverés csodát tesz a dotációs programmal. És, ahogy George is rámutatott, te eddig a műtéti órák aránytalanul nagy számát birtokoltad. Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de…
– De? – kérdezte Thomas.
– Te privát praxist folytatsz – mondta dr. Ballantine. – Mármost ha hajlandó vagy idejönni főállásba, garantálhatok egy egyetemi tanárságot és…
– Nekem nagyon megfelel a címzetes tanári cím – mondta Thomas. Hirtelen megértette. Az új időbeosztás újabb kísérlet, hogy nyomást gyakoroljanak rá: hagyjon fel a magánpraxisával.
– Thomas, jól tudod, hogy a szívsebészet főorvosának, aki majd a helyemre kerül, főállásúnak kell lennie.
– Tehát kész helyzetnek kell tekintenem, hogy lecsökkentették a műtőidőmet – mondta Thomas, s elengedte a füle mellett Ballantine célzásait.
– Tartok tőle, Thomas. Hacsak nem kapunk új műtőt. Ám az, mint tudod, időbe kerül. Thomas hirtelen sarkon fordult, és elindult kifelé.
– Ugye gondolkodsz ezen a főálláson? – kiáltott utána dr. Ballantine.
– Majd megfontolom – mondta Thomas, és tudta, hogy hazudik.
Thomas kiment a tanteremből, és lefelé indult a lépcsőn. Megállt az első lépcsőfordulón. Megragadta a karfát, lehunyta a szemét amilyen szorosan csak tudta, s teste rázkódott a nyers dühtől. Csak egy pillanatig. Azután kiegyenesedett. Visszanyerte önbizalmát. Elvégre ésszel élő ember, és épp elég régen hadakozik a bürokratikus marhaságok ellen ahhoz, hogy megbirkózzék velük. Eddig is gyanakodott, hogy Ballantine és George készül valamire. Most azonban biztos volt benne. Vajon ez minden?, tűnődött. Hátha többről is van szó, mint a műtőbeosztás? És még mindig szorongás töltötte el: van itt valami, amiről tudnia kellene.

Harmadik fejezet

Cassit elfogta a nyugtalanság, valahányszor bemártotta vizeletébe a tesztszalagot. Bármikor megeshet, hogy a szalag elszíneződik, és jelzi: cukrot ürít. Nem mintha egy kis cukortartalom a vizeletében túl nagy probléma lett volna, különösen, ha csak néhanap fordul elő. Inkább érzelmi ügy volt: ha cukrot ürít, akkor nem ura önmagának. A pszichológiai vonatkozás volt a zavaró.
A toalettben gyönge volt a világítás, s Cassinek ki kellett nyitnia a fülkeajtót, hogy jobban lássa a szalagot. Nem változott el a színe. Azok után, hogy az elmúlt éjjel olyan keveset aludt, délután pedig csak egy gyümölcsjoghurtot kapott be, nem csodálkozott volna, ha talál egy kis cukrot. Cassi örült, hogy az önmagának beadott inzulinmennyiség meg a diéta egyensúlyban van. Belgyógyásza, dr. Malcolm McInery időnként rá akarta venni, hogy térjen át állandó inzulininfúziós készülékre, de Cassi habozott. Nem volt kedve változtatni egy bevált módszeren. Nem zavarta, hogy naponta kétszer injekciót ad be önmagának, reggeli előtt az egyiket, vacsora előtt a másikat. Annyira rutinná vált, oly kevés erőfeszítést kívánt.
Cassi lehunyta jobb szemét, és úgy nézte a tesztszalagot. Csak haloványan érzékelte a fényt, mintha homályos üvegfalon nézne át. Aggódott a beteg szeme miatt, mert a megvakulástól valahogy jobban félt, mint a haláltól. A halál valószínűségét tagadhatta, mint akárki más. De a megvakulás valószínűségét nehéz volt tagadni, mert bal szemének állapota minden áldott nap eszébe juttatta. A baj hirtelen jött. Úgy mondták: egy ér megpattant, s ezáltal vér jutott az üvegtestbe.
Kézmosás közben szemügyre vette magát a tükörben. A mennyezeti lámpa fényénél jobb színe van arcának, mint a valóságban. És a szeme: külső sarka természetellenesen kanyarodott föl, mintha túlságosan szorosan húzta volna hátra a haját. Cassi megpróbálta úgy nézni magát, hogy nem koncentrált külön-külön egy-egy vonására. Csakugyan olyan vonzó, ahogy mondják? Sose érezte különösebben csinosnak magát. Mindig úgy vélte, hogy a diabétesz bélyege letörölhetetlen betűkkel van a homlokára írva. Az volt a meggyőződése, hogy betegsége: áruhiba, mindenki látja.
Nem volt ez mindig így. Cassi a középiskolában megpróbálta élete egy mellékes vonatkozásává tenni a betegségét. Valamivé, amit kategóriákba sorolhat. És noha ügyelt a gyógyszerezésére és a diétájára, nem akart rágódni rajta.
Ám ez a törekvése érthetőleg aggasztotta a szüleit, főleg anyját. Úgy érezték, másképpen nem lesz képes betartani a betegség megkövetelte fegyelmet, csak ha ez kerül a figyelme középpontjába. Mrs. Cassidy legalábbis így kezelte a problémát.
A konfliktus a végzősök diákbálja idején került felszínre.
Cassi az izgalomtól és várakozástól magánkívül jött haza az iskolából. A diákbált egy divatos vidéki klubban készültek megtartani, utána reggeli az iskolában. Azután az egész osztály hétvégi kirándulásra indul a New Jersey-i parton.
Cassit, váratlanul, Tim Bartholomew, az iskola egyik legnépszerűbb diákja hívta meg a diákbálra. Előzőleg is több alkalommal beszélgetett Cassivel fizikaóra után. De eddig soha nem vitte magával Cassit sehova, így hát ez a meghívás teljesen váratlanul érkezett. Az izgalom: együtt menni egy vonzó fiúval az év legnagyobb társasági eseményére: ez Cassi szemében mindennek a teteje volt.
Elsőként Cassi apja értesült a jó hírről. Meglehetősen száraz geológiaprofesszor volt a Columbia Egyetemen, s bár nem tudott együtt lelkesedni Cassivel, de örült, hogy a lánya boldog.
Cassi anyja még kevésbé lelkesedett. Bejött a konyhából, közölte Cassivel, hogy a bálra elmehet, de utána a reggeli helyett haza kell jönnie.
– Ilyen alkalmakkor nem főznek külön a cukorbetegeknek – mondta Mrs. Cassidy –, ami meg a tengerparti hétvégét illeti, arról végképp szó se lehet.
Cassi erre nem számított. Sírva tiltakozott, mondván, épp elég nagy felelősségtudattal tartja be a gyógyszerezést és a diétát, engedjék elmenni.
Mrs. Cassidy hajthatatlan volt, bizonygatta: ő csak Cassi javát akarja. Azután azt mondta: Cassinek tudomásul kell vennie, hogy nem egészséges.
Cassi azt ordította, hogy ő egészséges, hiszen egész serdülőkorában ezért hadakozott.
Mrs. Cassidy megragadta Cassi vállát, és megmondta lányának, hogy krónikus, egész életén át tartó kórban szenved, és minél előbb látja be azt, annál jobb.
Cassandra bemenekült a szobájába, magára zárta az ajtót. Másnapig nem volt hajlandó szólni senkihez se. Amikor aztán megszólalt, közölte anyjával, hogy fölhívta Timet, és megmondta neki: nem mehet a diákbálra, mert beteg. Elmondta anyjának, hogy Tim meglepődött, mert nem is tudta, hogy Cassi cukorbajos.
Nézte magát a kórházi tükörben, és visszatért a jelenbe. Szerette volna tudni, milyen mértékben sikerült intellektuálisan felülemelkednie a betegségén. Ó, most már nagyon sok mindent tudott róla, és tömérdek tényt és adatot ismert. De megéri-e ez a tudás az áldozatokat? Erre a kérdésre nem tudta a választ, és aligha volt valószínű, hogy valaha is megtudja. Kócos hajára tévedt a tekintete.
Kihúzta belőle fésűit és hajtűit. Finom szálú haja rendetlen bozontként omlott le arca köré. Gyakorlott kézzel gondosan újra feltűzte, s felfrissülve jött ki a mosdóból.
Az a kevés holmi, amit a benn töltött éjszakára hozott magával a kórházba, könnyedén belefért vászon válltáskájába, annak ellenére, hogy már volt benne egy nagy irattartó teli orvosi cikkek fotókópiájával. Egyetemista kora óta megvolt ez a táskája, és bár már elpiszkolódott, s itt-ott kikopott, olyan volt, akár egy régi jó barát. Egyik oldalán nagy piros szív díszlett. Cassi, amikor elvégezte az orvosegyetemet, kapott egy irattáskát, de szívesebben használta a vászontáskát. Az irattáskát nagyzolásnak érezte. Amellett a válltáskába sokkal több fért bele.
Megnézte az óráját. Fél hét volt, az időzítés szinte tökéletes. Tudta, hogy Thomas hamarosan végez, most fogadja utolsó betegeit a rendelőben. Cassi, miközben fölnyalábolta holmiját, magában megállapította, hogy a rendszeres munkaidő-beosztás is a pszichiátria egyik előnye. Mint belgyógyász vagy patológus rezidens soha nem végzett fél hét vagy hét előtt, és sokszor nyolcig, fél kilencig is dolgozott. A pszichiátrián számíthatott rá, hogy a négytől ötig tartó délutáni csoportértekezlet után szabadul, ha nem ügyeletes.
Cassi kilépett a folyosóra, és meglepődött, mennyire üres. Azután eszébe jutott, hogy most van a betegek vacsoraideje, s amint áthaladt a közös helyiség előtt, látta, hogy a legtöbb páciens a tévékészüléke előtt ül, és eszik. Cassi beugrott aprócska szobájába, és elhozta az előzőleg kiemelt kórlapokat. Csak négy betege volt Bentworth ezredessel együtt, s Cassi a délután egy részét azzal töltötte, hogy gondosan átnézte a kórlapokat, s minden esetről kis kártyát fektetett föl.
Vászontáskával a vállán és kezében a kórlapokkal ment a nővérpultig. Joel Hartman, az éjszakai ügyeletes ült a pultnál, és két nővérrel beszélgetett. Cassi berakta a kórlapokat a megfelelő rekeszbe, és elbúcsúzott. Joel kellemes hétvégét és jó pihenést kívánt neki, és megígérte, hogy hétfőig meggyógyítja Cassi pácienseit, ő Bentworthszel is elbánik, merthogy egyetemista korában tartalékos tiszti tanfolyamon vett részt.
Cassi lefele menet érezte, hogy kezd megnyugodni. Fárasztó és nehéz volt a pszichiátrián töltött első hete, nem szívesen élné át újra.
A belső átjárófolyosón ment át a szakrendelő épületébe. Thomas rendelője a harmadik emeleten volt. Cassi megállt a fényezett tölgyfa ajtó előtt, megbámulta a csillogó rézbetűket: DR. THOMAS KINGSLEY szív- ÉS MELLKASSEBÉSZ, s büszkén megborzongott.
A váróhelyiség berendezése ízléses volt. Chippendale-utánzatú bútorokkal és egy nagy Tabriz-szőnyeggel. A kobaltkék falakon eredeti festmények függtek. A rendelőbe vezető ajtót egy mahagóniasztal őrizte, mögötte Doris Stratford, Thomas asszisztens-titkárnője. Amint Cassi belépett, Doris kurtán fölpillantott, aztán, mihelyt fölismerte, nyomban tovább gépelt.
Cassi az íróasztal felé indult.
– Hogy áll Thomas?
– Egészen jól – felelte Doris, tekintete még mindig a papíron.
Doris soha nem nézett Cassandra szemébe, aki az évek során hozzászokott, hogy a betegsége sokakat zavarba hoz, Doris nyilvánvalóan ezek közé tartozik.
– Közölné vele, hogy itt vagyok? – kérdezte Cassi.
Cassi egy pillanatra Doris barna szemébe nézhetett. A lány arckifejezésébe árnyalatnyi ingerültség vegyült. Kevesebb annál, amennyit Cassi zokon vehetett volna, de elég ahhoz, hogy tudassa: nincs ínyére, hogy félbeszakítják. Doris nem válaszolt, csak megnyomta a gombot a házitelefonon, és bejelentette, hogy Cassidy doktornő megérkezett. Azon nyomban folytatta a gépelést.
Cassi nem akart mérgelődni Doris miatt, letelepedett a rózsaszínű pamlagra, és kiterítette a cikkeket, amelyeket a határeset-személyiségekről el akart olvasni. Belekezdett az olvasásba, de azon kapta magát, hogy a papír széle fölött Dorist nézi.
Cassi nem értette, miért ragaszkodik Thomas Dorishoz. El kell ismerni, érti a dolgát, de mindig rosszkedvű és ingerlékeny, ez aligha jó tulajdonság egy orvosi rendelőben. Elég tetszetős, bár nem túlságosan vonzó. Arca széles, vonásai markánsak, fénytelen barna haja kontyba szorítva. De az biztos: az alakja jó.
Cassi újra a papírjaiba nézett, és rákényszerítette magát, hogy koncentráljon.

Thomas az utolsó páciensére nézett, a fényezett íróasztala túlfelén ülő Herbert Lowell nevű ötvenkét éves ügyvédre. Thomas rendelője hasonlóképp volt berendezve, mint a várója, azzal a különbséggel, hogy a falakat itt levélzöld tapéta fedte. A másik különbség: a Chippendale-bútorok itt valódiak voltak. Az íróasztal egymagában vagyont ért. Thomas már több alkalommal megvizsgálta Mr. Lowellt, és tanulmányozta azokat a koszorúér-arteriogramokat, amelyeket a beteg kardiológusa, dr. Whiting készített. Thomas számára világos volt a helyzet. Mr. Lowellnek anginás mellkasi fájdalmai voltak, kórtörténetében szerepelt egy könnyebb szívroham, a radiográfia pedig artériás keringési zavart bizonyított. Ezt az embert meg kell operálni, és Thomas ezt már megmondta Mr. Lowellnek. Thomas most be akarta fejezni a vizitet.
– Annyira végzetes döntés ez – mondta idegesen Mr. Lowell.
– Akkor is: el kell dönteni – állt föl Thomas, és már csukta is össze Mr. Lowell dossziéját. – Sajnos igen szoros az időrendem. Ha további kérdése van, hívjon fel. – Thomas az ajtó felé indult, akár az okos kereskedő, aki így jelzi, hogy az ügy már túl van tárgyalva.
– Nem lenne-e ajánlatos még valakinek a véleményét kikérni? – kérdezte bizonytalanul Mr. Lowell.
– Mr. Lowell – szólt Thomas. – Annyi véleményt szerezhet, amennyit csak akar. Részletes szakvéleményt küldők dr. Whitingnak, és megvitathatja vele az ügyet. – Thomas kinyitotta a váróba vezető ajtót. – Az az igazság, Mr. Lowell, hogy kész örömmel rábeszélem, keressen föl más sebészt, mert őszintén szólva nem szívesen dolgozom olyanokkal, akiknek ellenérzéseik vannak. Most pedig, ha megengedi…
Thomas becsukta az ajtót Mr. Lowell mögött, s biztos volt benne, hogy a férfi előjegyezteti magát a műtétre. Leült, összerakta a másnapi nagyvizit utáni megbeszéléshez szükséges anyagot, majd aláírta azokat a szakvéleményeket, amelyeket Doris előzőleg odakészített.
Amikor Thomas kijött az aláírt levelezéssel, csöppet se csodálkozott, hogy Mr. Lowellt a váróban találja. Thomas Cassire pillantott, kurta biccentéssel üdvözölte, azután betegéhez fordult.
– Dr. Kingsley, eldöntöttem: rászánom magam a műtétre.
– Helyes – szólt Thomas. – Hívja föl jövő héten Miss Stratfordot, ő majd intézkedik.
Mr. Lowell hálálkodott és elment, halkan húzta be az ajtót maga után.
Cassi maga elé tartotta a cikkeket, mintha olvasna, és közben nézte, hogy férje átnéz néhány feljegyzést Borisszái. Az imént megfigyelte, milyen remekül bánt Mr. Lowell-lel. Thomas soha nem tétovázik. Tudja, mit kell tenni, és azt teszi. Cassi mindig csodálta a higgadtságát, úgy érezte, őbelőle hiányzik ez a tulajdonság. Elmosolyodott, amint tekintetével végigpásztázta férje profiljának éles vonásait, vörösesszőke haját, kisportolt alakját. Rendkívül vonzónak találta.
A mai nap, sőt az egész hét bizonytalanságai után Cassi legszívesebben odarohant volna hozzá, és a nyakába ugrik. De ösztönösen tudta, hogy a férfi nem rajongana az efféle érzelmi parádéért, különösen nem Doris jelenlétében. És Cassi azt is tudta, hogy ebben Thomasnak igaza van. A rendelőben nem illő így viselkedni. Inkább visszatette a dossziéba a másolatot, a dossziét pedig a vászontáskába süllyesztette.
Thomas végzett Dorisszal, de csak akkor szólt Cassihez, amikor a rendelőajtó becsukódott mögöttük.
– Be kell még menjek az intenzívre – mondta határozott hangon Thomas. – Jöhetsz, vagy megvárhatsz az előcsarnokban. Ahogy akarod. Nem tart soká.
– Veled megyek – mondta Cassi, és már sejtette, hogy Thomasnak nem lehetett könnyű napja. Gyorsítania kellett a lépteit, hogy tarthassa vele az iramot.
– Valami zűr volt a mai műtéteiddel? – puhatolódzott.
– A műtétek kitűnően mentek.
Cassi úgy döntött, hogy nem kérdez többet. Nehéz volt beszélni, miközben visszafurakodtak a Scherington-épületbe. Amellett tapasztalatból tudta, hogy Thomast, ha ideges, jobb nem faggatni.
Nézte a férjét a liftben, aki a jelzőtáblára szegezte a tekintetét. Feszültnek, szórakozottnak látszott.
– Alig várom, hogy otthon legyek – szólt Cassi. – Rám fér egy jókora alvás.
– Annyi munkát adtak a flúgosok az éjjel?
– Ne kezdd most a sebészszövegedet a pszichiátriáról – mondta Cassi.
Thomas nem válaszolt, de gúnyos mosoly jelent meg az arcán, s mintha kissé megnyugodott volna.
A liftajtó kinyílt a tizenhetediken, kiszálltak. Thomas sietve előrement. Bármily régóta dolgozott is kórházban Cassi, mindig ugyanúgy reagált, valahányszor a sebészeti emeleten járt. Nem félelem volt ez, de valami igen hasonló. Cassi semmibe vette a saját baját – a válságos esetek viszont aláásták benne ezt az önáltatást. Cassi csak azt nem értette, miért nem érez ugyanígy a belosztályon, ahol pedig mindig akadtak diabétesz okozta komplikációkkal kezelt betegek.
Ahogy közeledtek az intenzív osztály felé, néhány várakozó rokon felismerte Thomast. Azon nyomban körülvették, akár egy filmsztárt vagy rockénekest. Egy idős asszony mindenáron meg akarta érinteni, mint valami istent. Thomas fegyelmezett maradt, és mindenkit megnyugtatott, hogy a műtét előírásszerűén zajlott le, s hogy várják meg az ápolószemélyzet újabb közléseit. Végül nagy nehezen kiszabadította magát, és belépett az intenzív osztályra, ahová csak Cassi követhette.
Az intenzív osztály a tömérdek gépével, oszcilloszkópernyőivel, kötéseivel csak fokozta Cassi ki nem mondott félelmét. És tény, hogy mintha magukról a betegekről megfeledkeztek volna, azok szinte belevesztek a szerkezetek labirintusába. Úgy tűnt, a nővérek és az orvosok mindenekelőtt a gépekkel törődnek.
Thomas sorra odament minden ágyhoz. Az intenzív osztályon minden betegnek megvolt a maga speciálisan képzett ápolónővére, Thomas ezekkel beszélt, alig nézett a betegre, hacsak a nővér föl nem hívta a figyelmét valami rendellenességre. Tekintetével ellenőrizte a monitoron látható összes életjelt. Megnézte a folyadékegyensúly adatait, a lámpa felé tartotta a hordozható röntgengéppel készített felvételeket, majd megnézte az elektrolit- és vérgázértékeket. Cassi épp eleget tudott ahhoz, hogy tudja, mennyi mindent nem tud.
Ahogy Thomas előre megmondta, a dolog csakugyan nem tartott soká. Páciensei mind jól voltak. A szakorvosjelöltek, élükön Larry Owennel, megbirkóznak majd az éj folyamán felmerülő kisebb problémákkal. Amikor Thomas és Cassi kijött, a páciensek családtagjai újra rátörtek. Thomas közölte, sajnálja, nincs több ideje beszélgetni, de mindenki jól van.
– Rendkívül jó érzés lehet a hozzátartozók hálája – mondta Cassi a lift felé menet.
Thomas nem válaszolt azonnal. Cassi megjegyzése eszébe juttatta évekkel ezelőtt érzett örömét, amikor Nazzaróék hálálkodtak neki. Az ő hálájuk még ért valamit. Azután Mr. Campbell lányára gondolt. Visszapillantott, mert most jött rá, hogy az imént nem látta a lányt.
– Ó, kellemes, ha a hozzátartozók hálásak – mondta különösebb érzés nélkül Thomas. – De nem fontos. Az biztos, hogy nem ezért vagyok sebész.
– Természetesen – mondta Cassi. – Nem is így értettem.
– Nekem mindig fontosabb volt, hogy a tanáraim és fölötteseim elismerjenek – mondta Thomas.
A lift megérkezett, beszálltak.
Cassi felpillantott. Meglepetten hallotta ki hangjából a váratlan és rá nem jellemző meghatározhatatlan szomorúságot. Észrevette, hogy férje maga elé mered, elábrándozik.
Thomas gondolatai visszaröppentek mellkassebészeti rezidens korára, amely annyi izgalommal és kalanddal volt teli. Eszébe jutott, hogy három éven át szinte odabenn lakott a kórházban, s csak annyi időre járt haza sivár kétszobás lakásába, hogy néhány órányi alvással újra feltöltődjék. Hogy kitűnjön, keményebben dolgozott, mint valaha is lehetségesnek hitte volna. A végén főrezidensnek nevezték ki. Thomas ezt az eseményt sok szempontból élete mindent megkoronázó eredményének érezte. Egy csapat tehetséges ember közül került az élre, akik éppoly elhivatottak és versenyképesek voltak, mint ő maga. Thomas sosem felejti el a pillanatot, amikor a társai sorra gratuláltak. Semmi kétség, gondolta; akkoriban sokkal szenzációsabb, sokkal örömtelibb volt a sebészet és általában az élet. A rokonok hálálkodása kellemes, de nem kárpótolja érte.

A kórházból kilépő Cassit és Thomast durván megcsapta a nyirkos bostoni este. Szélrohamok kavarták zűrzavaros körökben az esőt. Negyed hét volt, és már besötétedett. Csupán az utcai lámpák árasztottak fényt az alacsonyan lebegő, hömpölygő felhőtakaró alatt. Cassi belekapaszkodott Thomas derekába, és együtt futottak a közeli parkológarázsig.
Mihelyt fedél alá kerültek, leverték cipőjükről a nedvességet, és lassabban mentek végig a betonrámpán. A nyirkos cement váratlanul csípős szagot árasztott. Thomas még mindig nem viselkedett a megszokott módon, s Cassi találgatta magában, mi bántja. Az a kínos érzése támadt, hogy ő tett valami rosszat. De el se tudta képzelni, mit. Nem is látták egymást azóta, hogy csütörtök reggel együtt bejöttek a kórházba, s akkor még minden rendben volt.
– A tegnap éjszakai munkától vagy fáradt? – kérdezte Cassi.
– Igen, meglehet. Bár nemnagyon gondolkodtam rajta.
– És a műtéteid? Jól mentek?
– Mondtam már, hogy kitűnően – válaszolta Thomas. – Tulajdonképpen csinálhattam volna még egy bypasst is, ha engedik, hogy beiktassam. Három műtétet végeztem el annyi idő alatt, amennyi alatt George Sherman kettőt és rettenthetetlen főnökünk egyet.
– Ennek örülnöd kellene – mondta Cassi.
Megálltak az antracitkék fémfényű 928-as Porsche előtt. Thomas tűnődött, a kocsi teteje fölött nézett át Cassire. – Mégse örülök. Mint mindig, most is egy csomó apróság bosszantott föl, nehezítette meg még jobban a munkám. Mintha rosszabbodnának a dolgok az Alapítványiban, ahelyett, hogy javulnának. Tényleg torkig vagyok. Azután mindennek a tetejébe a szívsebészeti értekezleten közölték velem: a heti műtétszámomból négyet kisajátítottak, hogy George Sherman még több nyavalyás tanulmányi célokat szolgáló betegét vehessék sorra. Még annyi klinikai páciensük sincs, amennyivel a jelenleg rendelkezésükre álló műtőidőt kitölthetnék, mégis kitúrnak betegeket, akik emiatt nem jutnak hozzá az értékes kórházi helyekhez.
Thomas kinyitotta a kocsiajtót, bemászott és átnyúlt, hogy kinyissa Cassiét.
– Azonkívül – fogta meg a kormányt Thomas – az az érzésem, hogy valami más is folyik a kórházban. Van valami George Sherman és Norman Ballantine között. Uramisten! Torkig vagyok az egész trágyadombbal!
Thomas belőtte a motort, azután hátrarántotta, majd előrerepesztett, a kerekek csikorogva tiltakoztak. Cassi nekifeszült a műszerfalnak, hogy egyenesen tartsa magát. Amikor a férfi megállt, hogy kártyáját a nyílásba helyezze az automatikus kapunál, Cassi a válla fölé nyúlt a biztonsági övéért. Bekapcsolta és így szólt: – Thomas, szerintem te is bekapcsolhatnád a magadét.
– Az isten szerelmére, ne nyaggass már! – ordította Thomas.
– Bocsáss meg – mondta gyorsan Cassi, és most már bizonyos volt benne, hogy valamiképp ő is tehet férje pocsék hangulatáról.
Thomas jobbra-balra szlalomozott a forgalomban, mérgelődő autósokat előzött meg. Cassi meg se mert szólalni, nehogy tovább ingerelje. Akár egy amatőr autóverseny.
Mihelyt észak felé kijutottak a városból, ritkult a forgalom. Noha Thomas hetven mérföldnél is többel haladt, Cassi itt már lazított.
– Ne haragudj, hogy az agyadra mentem, főleg ilyen kellemetlen nap után – mondta végül.
Thomas nem válaszolt, de arca már nem volt olyan feszült, és nem markolta olyan görcsösen a kormányt. Cassi néhányszor már majdnem megkérdezte, ő tehet-e arról, hogy Thomas ennyire kiborult, de nem találta a megfelelő szavakat. Egy darabig csak a feléjük futó esőmosta utat nézte. – Valami olyat tettem, ami bánt? – kérdezte végre. Igen – vágta rá Thomas.
Némán haladtak egy darabig. Cassi tudta, előbb-utóbb úgyis kiderül.
– Larry Owen láthatólag mindent tud privát egészségi ügyeinkről – mondta Thomas.
– Nem titok, hogy diabéteszem van – szólt Cassi.
– Azért nem titok, mert annyit beszélsz róla – mondta Thomas. – Szerintem minél kevesebbet mond az ember, annál jobb. Nem vagyok elragadtatva attól, hogy pletykák középpontjába kerüljünk.
Cassi nem emlékezett rá, hogy bármit is említett volna Larrynek a betegségéről, de persze nem is ez a lényeges. Tudta ő jól, hogy sok mindenkivel beszélt a cukorbajáról, köztük épp ma Joan Widikerrel is. Thomas, akárcsak Cassi anyja, úgy vélte, Cassi betegsége olyan téma, amelyről nem kell beszélni, még a legjobb barátokkal se.
Cassi Thomasra nézett. A szembejövő kocsikról jövő fények és árnyak csíkjai lefele siklottak arcán, s még sötétebbé tették arckifejezését.
– Azt hiszem, soha eszembe se jutott, hogy a diabéteszemről ejtett szó kihat ránk – mondta Cassi. – Sajnálom. Majd jobban vigyázok.
– Tudod, milyen a pletyka egy gyógyintézetben – mondta Thomas. – Jobb, ha az ember nem ad nekik beszédtémát. Larry nemcsak a diabéteszedről tudott. Azt is tudta, hogy esetleg szemműtétre lesz szükséged. Elég sajátságos. Azt mondja, a barátodtól, Robert Seiberttől hallotta.
Most már értette Cassi. Tudta, hogy Larry Owennek semmit se mondott. – Csakugyan meséltem Robertnek – ismerte be. – Annyira természetesnek tűnt. Oly régóta ismerjük egymást, és ő is mesélt nekem a műtétjéről. Ki kell venni egy beékelődött bölcsességfogát. A kórtörténetében szereplő reumás láz miatt be kell feküdnie, és intravénásán antibiotikumokkal fogják kezelni.
Északnak fordultak a 128-as útról, az óceán irányába. Váratlan, erős ködfoltokon haladtak át, Thomas lassított.
– Mégse hiszem, hogy jó ötlet ilyesmiről beszélni – hunyorgott Thomas. – Különösen olyasvalakivel, mint Robert Seibert. Még mindig képtelen vagyok megérteni, hogyan viselhetsz el egy ilyen nyilvánvaló homokost.
– Soha nem beszélgettünk Robert szexuális preferenciáiról – mondta élesen Cassi.
– Nem értem, hogyan kerülhettétek el ezt a témát – így Thomas.
– Robert érzékeny, értelmes ember és istentelenül jó patológus.
– Örülök, hogy akadnak ellensúlyozó tulajdonságai is – mondta Thomas, s jól tudta, hogy bántja a feleségét.
Cassi visszanyelte válaszát. Tudta, hogy Thomas haragszik, és provokálni próbálja; azt is tudta, hogy ha ő is kijön a sodrából, az nem old meg semmit. Kurta szünet után Thomas tarkójához ért, és masszírozni kezdte. A férfi kezdetben feszült maradt, de néhány perc után Cassi érezte, hogy fölenged.
– Ne haragudj, hogy beszéltem a diabéteszemről – mondta –, és ne haragudj, hogy a szemem állapotáról beszéltem.
Cassi folytatta a masszírozást, és mit sem látva bámult ki az ablakon. Jeges riadalommal töltötte el a fölismerés: Thomas unja a felesége betegségét. Talán túl sokat panaszkodik, főleg ebben az átszakosodást kísérő izgatott lelkiállapotban. Most, hogy elgondolkodott, rájött, szeszélyesebben és türelmetlenebbül viselkedik. Cassi megfogadta, hogy kevesebbet beszél a betegségéről. Mindenkinél jobban tudta, mekkora teher nyomja Thomas vállát, és megígérte magának, hogy nem rontja tovább a dolgot.
Cassi fölfelé csúsztatta kezét férje tarkóján, s úgy gondolta, okosabb lesz témát váltani.
– Megemlítette valaki, hogy te három bypassműtétet végzel el annyi idő alatt, amíg a többiek egyet vagy kettőt?
– Nem. Senki se szól semmit, mert mindig ugyanaz a helyzet. Tényleg nincs kivel versenyeznem.
– És ha a legjobbal versenyeznél? Önmagaddal? – mosolygott Cassi.
– Jaj, ne! – szólt Thomas. – Ne nyomd nekem ezt az álpszichológiai süket dumát.
– Ennyire fontos a versenyzés? – kérdezte Cassi most már komolyan. – Segítesz az embereknek abban, hogy visszatérjenek a tevékeny életbe: ez nem ad elég kielégülést?
– Kellemes érzés – ismerte be Thomas. – De nem segít abban, hogy ágyakat kapjak, műtőidőt kapjak, pedig mind fizikai, mind szociológiai szempontból az én pácienseim érdemelnék meg a legjobban. És az ő hálájuk révén aligha lesz belőlem főorvos, bár már abban se vagyok biztos, akarom-e még egyáltalán. Megmondom neked az igazat: már nem lelem annyira örömömet a sebészetben, mint azelőtt. Az utóbbi időben valami ürességet érzek.
Az "üresség" szó fölidézett valamit Cassiben. Álom volt-e? Körülpillantott a kocsi belsejében, megérezte a bőr jellegzetes szagát, az ablaktörlő visszatérő suttogását hallgatta, szabadjára engedte a gondolatait. Azután eszébe jutott: Bentworth ezredes az "üres" szóval jellemezte életét az utóbbi években. Dühös és üres – ezt mondta.
Kiértek a kopár erdőből, átrobogtak a szikes mocsár felett. Cassi az esőmosta ablakon át látta pillanatokra a kietlen novemberi tájat. Az ősz véget ért már, a csupasz faágakról az eső leszaggatta a színek utolsó, vergődő maradványait is. Közelgett a tél, az éjszaka nyirkos hidege jelezte már a jövetelét. Az utolsó kanyart vették, átdübörögtek egy fahídon, és ráfordultak a kocsifelhajtójukra. A fényszórók ugráló fényében Cassi meglátta házuk körvonalait. Eredetileg a századfordulón épült, gazdag ember nyaralójának, a New Englandre oly jellemző zsindelyes stílusban. A negyvenes években téliesítettek. Szétterpeszkedő volta, szabálytalan tetővonala egyedülálló sziluettet rajzolt. Cassi kedvelte a házat, nyáron talán jobban, mint télen. Ami a legjobb volt benne: a tájolása. Közvetlenül a kis öbölben állt, északi oldala a tengerre nézett. Bár autóval negyven percig tartott az út ide Bostonból, Cassi úgy érezte, megéri a hosszú kocsikázást.
Míg a hosszú kocsifelhajtón lassítottak, Cassi fölelevenítette azt az időt, amikor randevúzni kezdett Thomasszal. Akkor ismerkedtek meg, amikor Cassit harmadéves orvostanhallgató korában az Alapítványiba küldték általános orvosi gyakorlatra. Látta már dr. Kingsleyt egyszer az osztályon. Kingsley és a rezidensek egy csoportja egy kardiogénsokkos, infarktust szenvedett beteget vizsgáltak. Cassi akkor megbűvölten figyelte dr. Kingsleyt. Előzőleg már hallott róla, s most megdöbbentette, milyen fiatal. Rendkívül vonzónak találta a férfit, ám az föl sem merült benne, hogy egy olyan klassz pasas, mint Thomas, akár egy pillantásra is méltatná, másért persze, mint hogy zavarba ejtő orvosi kérdést tegyen föl neki. Észrevette-e őt Thomas azon az első napon vagy sem, ennek semmi jelét nem adta.
Mihelyt Cassi belekerült a kórházi közösségbe, úgy találta, hogy nem is olyan ijesztő ember, mint hitte. Cassi keményen dolgozott, és meglepetésére hamarosan igen népszerű lett. Előzőleg nem ért rá fiúkkal járni, de a Bostoni Alapítványiban összekeveredett egymással a munka és a társasági élet. A kórházi szakorvosjelöltek nagy része igencsak jár utána, vette észre Cassi; sok mindent tanult tőlük, felszínes és nem felszínes dolgokat egyaránt. Hamarosan a fiatalabb szakorvosok is versengeni kezdtek érte, köztük egy jóképű szemorvos, akinek nem lehetett nemet mondani. Cassinek addig még nem volt dolga ennél célratörőbb és makacsabb férfival, kapcsolatuk a fiú Beacon Hill-i kandallója előtt teljesedett ki. De ez mind csak mulatságvolt és semmi komoly – míg George Sherman élnem vitte vacsorázni. Anélkül, hogy Cassandra különösebben bátorította volna, George virágot küldött neki, kisebb ajándékokat, s aztán, váratlanul, megkérte a kezét.
Cassi nem utasította vissza George-ot azon nyomban. Kedvelte, noha aligha volt szerelmes belé. Míg azon törte a fejét, hogyan oldja meg a dolgot, valami még váratlanabb történt. Thomas Kingsley kért tőle találkozót.
Cassi most fölidézte azt az intenzív izgalmat, amelyet Thomas közelében érzett. A magabiztosság aurája vette körül a férfit, ezt némelyek könnyen arroganciának bélyegezték. Nem így Cassi. Ő úgy érezte, csupán arról van szó, hogy Thomas tudja, mit akar, és rémületes gyorsasággal hozza meg döntéseit. Amikor kapcsolatuk kezdetén Cassi a cukorbajáról próbált beszélni vele, Thomas elterelte a szót e múltbéli problémáról. Cassi visszanyerte tőle mindazt az önbizalmat, amelyben harmadikos kora óta szűkölködött.
Cassinek nem volt könnyű George szemébe mondani: nemcsak hogy nem akar hozzámenni, de beleszeretett George kollégájába. George látszólag fegyelmezetten fogadta a hírt, és azt mondta: szeretne Cassi jó barátja maradni. Ettől kezdve, amikor Cassi időnként találkozott vele a kórházban, úgy látta, George-ot jobban érdekli a lány boldogsága, mint az, hogy kikosarazta őt.
Thomas elbűvölő, előzékeny és nagyvonalú volt, sokkal több, mint amire Cassi számított. Eddig arról hallott, hogy a férfi intenzív, de kurta viszonyairól híres. Bár Thomas ritkán mondta, hogy szereti, sokféle módon kimutatta. Magával vitte Cassit a nagyvizitekre a szívsebészjelöltekkel, és beengedte a műtőbe, hogy különleges eseteket lásson. Első közös karácsonyukra antik gyémánt karkötőt vásárolt neki. S azután szilveszter éjszakáján megkérte Cassit: legyen a felesége.
Cassinek addig esze ágában se volt medikakorában férjhez menni. De Thomas Kingsley az a nagyságrendű férfi volt, akiről még álmodni se merészelt volna. Aligha találkozik hozzá hasonlóval, s mivel Thomas maga is orvos, Cassi bízott benne, hogy a férjhezmenetel nem akadályozza majd munkájában. Cassi igent mondott, Thomas magánkívül volt örömében.
Thomas házának kertjében esküdtek meg, a pázsiton, arccal a tengernek. A kórháziak nagy része ott volt, s utána az év társasági eseményeként emlegették az esküvőt. Cassi e dicsfénybe borult tavaszi nap minden egyes pillanatára emlékezett. Az ég, ameddig a szem ellátott, kéklett, akárcsak Thomas szeme. A tenger viszonylag szelíd volt, fehér tarajocskákat nyaldosott a nyugati szellő.
Fényűző vendéglátással rendezték meg a fogadást, a pázsitot középkori stílusú sátrak pöttyözték, tetejükön címeres zászlócskákat csapkodott a szél. Cassi még soha nem volt ilyen boldog, Thomas pedig büszkének látszott, a legapróbb részleteken is rajta tartotta a szemét.
Azután, amikor mindenki elment, Thomas és Cassi végigsétált a parti fövényen, rá se rántottak a bokájukra csapkodó fagyos hullámokra.
Cassi se boldogságban, se biztonságérzetben nem ért még meg hasonlót. A bostoni Ritz-Carltonban töltötték az éjszakát, mielőtt Európába repültek.
Nászútjukról visszatérve Cassi folytatta tanulmányait, de mindig tekintettel volt nagy hatalmú irányítójára. Thomas minden lehető módon segített Cassinek, aki addig is jól tanult, de Thomas segítségével és bátorításával saját legvérmesebb várakozásait is felülmúlta. Férje továbbra is biztatta, járjon be rendszeresen a műtőbe a különösen érdekes esetekhez, és amikor Cassi sebészeti gyakorlaton volt, maga mellé vette asszisztálni – efféle tapasztalatszerzésről más orvostanhallgatók csak álmodozhattak. Két év múlva, amikor diplomamunkájára került sor, a patológiai osztály kérte ki Cassit, s nem ő kéredzkedett oda.
Cassi szívét talán legjobban annak a hétvégének az emléke melengette, amikor befejezte orvosegyetemi tanulmányait. Thomas aznap, ébredésük pillanata óta rosszkedvűnek tettette magát, Cassi azt hitte, a rá várakozó bonyolult sebészeti eset miatt. Előző este vacsora közben egy páciensről beszélt Cassinek, akit messziről hoznak repülő gépen. Mentegetődzött: nem viheti el Cassit az avatás utáni ünnepi bankettre, s Cassi csalódott volt ugyan, de bizonygatta Thomasnak, hogy megérti.
Az ünnepség alatt Thomas végig bolondozott, s zavarba hozta Cassit, fölment utána az emelvényre, és százával készítette Pentax gépével a villanófényes fényképeket. Utána pedig, amikor Cassi azt hitte, Thomas máris indul operálni, férje végigvezette a gyepen egy várakozó limuzinhoz. Cassi zavarodottan ült be a hosszú fekete Cadillacbe. Odabenn két karcsú pezsgőspohár várta, meg egy palack behűtött Dom Perignon.
Cassit, akár egy álomban, a Logan-reptérre vitte a kocsi, ott fölterelték egy Nantucketbe ingázó gépre. Tiltakozni próbált, nincsenek nála a ruhái, semmiképp se mehet el anélkül, hogy előbb haza ne menne, de Thomas megnyugtatta, hogy minden részletkérdés el van intézve, s csakugyan így is volt. Egy táskát mutatott Cassinek, teli a fiatalasszony pipereholmijával és gyógyszereivel, meg néhány új ruhával, közte egy olyan rózsaszínű Ted Lapidus-selyemruhával, amelynél szexibbet Cassi még sosem látott.
Csak egyetlen éjszakát töltöttek ott, de micsoda éjszakát. Egy elbűvölő falusi fogadóvá átalakított régi tengerészkapitány-ház fő lakosztályában laktak. Kora viktoriánus volt a berendezés, óriási baldacbinos ággyal és korabeli tapétával. Nem volt benne televízió, s ami még fontosabb, telefon se. Cassi megélhette a teljes elszigeteltség és magány fényűzését.
Soha nem volt szerelmesebb, Thomas se volt még soha figyelmesebb. A délutánt azzal töltötték, hogy kerékpároztak a vidéki ösvényeken, s futottak a hűvös parti fövényen. Egy közeli francia étteremben vacsoráztak. A gyertyafényes asztal a manzárdhelyiségben állt, ablaka a nantucketi kikötőre nézett. A lehorgonyzóit vitorlások fényei úgy villództak a vízen, akár az ékkövek. A vacsorát Cassi diplomaajándéka koronázta meg. Legnagyobb meglepetésére háromsoros igazgyöngy nyakéket emelt ki óvatosan a bársonybélésű dobozkából; szebbet még sosem látott. Középen gyémántokkal körülvett nagy smaragdkő fogta össze. Thomas segített fölcsatolni a láncot, s közben elmesélte, hogy a csat családi örökség, még dédanyja hozta magával Európából.
Később, az éj folyamán fölfedezték, hogy az impozáns baldachinos ágynak van egy nem várt hibája. Irgalmatlanul nyikorgott, valahányszor megmoccantak. Leküzdhetetlen nevetésrohamok követték ezt a felfedezést, de örömüket csöppet sem csökkentette. Sőt, inkább szaporította Cassi csodás emlékeit erről a hétvégéről.
Cassit egy zökkenés rezzentette most föl álmodozásából; Thomas lefékezte a Porschét garázsuk előtt. Kinyúlt és megnyomta a garázsajtó önműködő nyitógombját a kesztyűtartóban.
Az ugyancsak patinás zsindelyburkolatú garázs teljesen külön épületben volt. Emeletén lakás, eredetileg a szolgálóknak tervezték, most Patricia Kingsley lakott itt, Thomas elözvegyült édesanyja. Akkor költözött ki a főépületből, amikor Thomas és Cassi összeházasodott.
A Porsche bedübörgött a garázsba, majd egy utolsó horkanással elhallgatott. Cassi óvatosan szállt ki, nehogy megsértse ajtajával saját, mellette parkoló Chevy Nováját. Thomas úgy szerette a kocsiját, akár a jobb kezét. Cassi a kocsiajtót is óvatosan csukta be. Megszokta, hogy csapkodja a kocsiajtókat, az öreg családi Fordét kellett is. Thomas mindig elsápadt, valahányszor Cassi megfeledkezett férje oktatásáról, hogyan kell gondosan bánni a Porschéval, s visszatért régi szokásához.
– Legfőbb ideje – szólt házvezetőnőjük, Harriet Summer, amint Thomas és Cassi belépett a hallba. Gondja volt rá, hogy lássák, amint méltatlankodása jeléül órájára néz. Harriet Summer még Thomas születése előtt kezdett dolgozni Kingsleyéknél. Régi családi bútordarab volt, s ekként is kezelték. Cassi ezt igen hamar megtanulta.
– Félóra múlva asztalon a vacsora. Ha nem vagytok ott, ki fog hűlni. Ma a kedvenc sorozatom megy a tévében, Thomas, úgyhogy ha törik, ha szakad, fél kilenckor elmegyek.
– Lenn leszünk – vette le kabátját Thomas.
– És akaszd föl azt a kabátot – szólt Harriet. – Nem fogom örökösen fölszedegetni utánad. Thomas szót fogadott.
– Anya? – kérdezte Thomas.
– Mint mindig – mondta Harriet. – Jól ebédelt, és most várja, hogy vacsorázni hívjam, úgyhogy csipkedd magad.
Thomas és Cassi elindult fölfelé, s Cassi a férje átalakulásán álmélkodott. A kórházban támadó és parancsoló volt a magatartása, de abban a percben, hogy Harriet vagy az anyja kért tőle valamit, szót fogadott.
Thomas emeleti dolgozószobájába indult, mondván, néhány perc múlva Cassi után megy. Cassi nem lepődött meg, és ment tovább a hallon át hálószobájuk felé. Tudta, hogy férje szereti dolgozószobáját, amely kicsit a kórházbéli szobája mása volt, azzal a különbséggel, hogy csodálatos kilátás nyílt belőle a festői garázsépületre s a mögötte lévő szikes mocsárra. Csak az volt a baj, hogy Thomas az utóbbi hónapokban egyre több időt töltött ebben a dolgozószobában, sőt időnként ott is aludt, a pamlagon. Cassi nem szólt rá semmit, tudta, hogy férje álmatlansággal küzd, de ahogy növekedett a távol töltött éjszakák száma, egyre jobban aggasztotta a dolog.
A házaspár hálószobája a hall legvégében volt, a ház északkeleti részén. Francia ajtaja erkélyre nyílt, onnan lenyűgöző kilátás tárult a tengerhez vezető pázsitra. A hálószoba szomszédságában keletre nyíló reggeli szoba. Derült napokon a napsütés beáradt az ablakon. A két helyiség között volt kettejük fürdőszobája.
A hálóegyüttes volt a ház egyetlen olyan része, amelyet Cassi átrendezett. Megmentette és rendbe hozatta a fehér fonott verandabútort, amelyre méltatlanul elhanyagolt állapotban talált rá a garázsban. Élénk mintás bútorkretont választott az összeillő térítőkhöz, függönyökhöz és üléspárnákhoz. A hálószobát csíkos viktoriánus nyomattal tapétáztatta át, a reggeli szobát halványsárgára festette. Az összhatás élénk volt és vidám, éles ellentétben állt a ház többi részének sötét és komor árnyalataival.
Cassi lényegében saját dolgozószobájául vette birtokba a reggeli szobát, minthogy Thomas nem mutatott rá hajlandóságot, hogy ő is használja. Az alagsorban talált egy régi, rusztikus íróasztalt, ezt fehérre mázolta, és vásárolt néhány egyszerű fenyőfa könyvespolcot, ezeket is ugyanilyenre festette. Az egyik könyvespolcnak más szerepe is volt; annak a kis hűtőszekrénynek a rejtekhelyéül is szolgált, amelyben Cassi a gyógyszereit tartotta.
Cassi újra megvizsgálta vizeletét, majd a hűtőszekrényhez ment, elővett egy csomag sima inzulint és az egyik Lente-inzulint. Ugyanazzal a fecskendővel fölszívott fél köbcentit a százegységes simából, azután egytized köbcentit a százegységes Lentéből. Mivel reggel a baljába injekciózott, most jobb combján keresett helyet. Az egész alig tartott öt percig.
Cassi gyors zuhanyozás után bekopogott Thomas dolgozószobájának ajtaján. Mihelyt belépett, megérezte, hogy Thomas fölengedett. Épp most gombolta be tiszta ingét, s mire a legfelsőhöz ért, eggyel több lett a gomb, mint a gomblyuk.
– Csuda egy sebész lehetsz – ugratta Cassi, és gyorsan rendbe tette a dolgot. – Találkoztam egy belgyógyász rezidenssel, akire nagy hatást tettél tegnap éjjel, örülök, hogy nem lát, amikor az ingedet gombolod. – Cassi mohón vágyott könnyed csevegésre.
– Ki volt az? – kérdezte Thomas.
– Segítettél neki egy fölélesztési kísérletben.
– Nem volt valami nagy hatású erőfeszítés. A beteg meghalt.
– Tudom – mondta Cassi. – Ma reggel néztem a boncolását.
Thomas leült az elemekből álló pamlagra, és mokasszinját húzta.
– Mi a csudának néztél boncolást? – kérdezte.
– Mert szívműtét utáni eset volt, s a halál oka nem világos.
Thomas fölállt, és kefélni kezdte nedves haját. – Az egész elmeosztály fölment végignézni ezt az eseményt? – kérdezte Thomas.
– Természetesen nem – mondta Cassi. – Robert hívott, és…
Cassi elhallgatott. Csak akkor jutott eszébe a kocsiban lezajlott párbeszéd, amikor már kiejtette Robert nevét. Thomas szerencsére tovább kefélgette a haját.
– Szólt, hogy újabb HSH-eset történt. Emlékszel. Már meséltem erről neked.
– Hirtelen sebészeti halál – mondta Thomas, mint aki leckét mond föl az iskolában.
– És igaza volt – folytatta Cassi. – Nem volt semmi nyilvánvaló halálozási ok. A férfin előzőleg dr. Ballantine végzett bypassműtétet…
– Ez már szerintem épp elegendő ok az elhalálozásra – vágott a szavába Thomas. – Az öreg alighanem elvarrta a His-köteget. Ez elintézi a szív ingerületvezető rendszerét; megesett már ilyen.
– Ez volt a benyomásod, amikor éleszteni próbáltad a beteget? – kérdezte Cassi.
– Nekem így tűnt – mondta Thomas. – Azt gondoltam, valamiféle akut ritmuszavar.
– A nővérek jelentették, hogy igencsak elkékült állapotban találtak a betegre – mondta.
Thomas elkészült a hajával, és jelezte, hogy készen áll a vacsorázásra. A hall felé mutatott, s közben így szólt: – Ez nem lep meg. Valószínűleg félrenyelt.
Cassi Thomas után indult a hallba. A boncolás alapján tudta már, hogy a páciens tüdeje és légutai tiszták voltak, ami azt jelenti, hogy ez nem lehetett félrenyelés. Ám ezt nem mondta el Thomasnak. A férje hangszíne arra utalt, hogy elege van a témából.
– Azt gondoltam, hogy leköt téged egy új helyen kezdett szakgyakorlat – mondta Thomas a lépcsőn lefelé menet. – Még ha ez csak elmegyógyászat, akkor is. Nem adnak neked elegendő munkát?
– Többet is adnak az elégnél – mondta Cassi. – Még soha nem éreztem magam ilyen alkalmatlannak. De Roberttel már egy éve kísérjük figyelemmel ezt a HSH-sorozatot. A végén publikálni akartuk az eredményeinket. Én persze azóta eljöttem a patológiáról, de komolyan azt hiszem, Robert nyomon van. Szóval, amikor hívott ma délelőtt, időt szakítottam rá, hogy fölmenjek és végignézzem.
– A sebészet komoly dolog – mondta Thomas. – Különösen a szívsebészet.
– Tudom – mondta Cassi –, de Robertnek most már tizenhét ilyen esete van, talán tizennyolc, ha ez az új is elkészül. Tíz évvel ezelőtt a HSH csak olyan esetekben fordult elő, amikor a páciens kómába került. De az utóbbi időben változás történt. Olyan betegek, akik vígan viselik a műtétet, minden látható ok nélkül meghalnak a műtét után.
– Ha tekintetbe veszed az Alapítványiban kezelt kardiológiai esetek számát – mondta Thomas –, be kell látnod, milyen jelentéktelen számról beszélsz. A halálozási arányszám az Alapítványiban nemcsak jócskán az átlag alatt van, hanem a legjobb is.
– Ezt is tudom – mondta Cassi. – Mégis elképesztő, ha a trendet nézed.
Thomas hirtelen megmarkolta Cassi karját. – Ide figyelj, már az is épp elég baj, hogy a pszichiátriát választottad szakosodásra, de ne próbáld kínos helyzetbe hozni a sebészeti osztályt a kudarcainkkal. Tisztában vagyunk a hibáinkkal. Ezért tartjuk a klinikai-patológiai megbeszéléseket.
– Eszembe se volt kínos helyzetet okozni neked – mondta Cassi. – Amellett a HSH-tanulmány Roberté. Épp ma mondtam neki, hogy nélkülem kell tovább folytatnia. Csak figyelemre méltónak tartom.
– A gyógyászatban a versengés légkörétől mindig figyelemre méltókká válnak a mások hibái – mondta Thomas, s közben az ebédlő irányába kormányozta Cassit –, akár elfogadható tévedések azok, akár Isten ítéletei.
Cassibe belenyilallt a bűntudat, amint belegondolt, mennyire igaza van ebben Thomasnak. Soha nem mérlegelte még ilyen módon a dolgot; de így igaz.
Beléptek az ebédlőbe, Harriet sértődötten pillantott rájuk, és közölte: elkéstek.
Thomas anyja már az asztalnál ült. – Legfőbb ideje, hogy felbukkanjatok – szólt erős, érdes hangján. – öreg asszony vagyok. Nem tudok ilyen sokáig várni a vacsorával.
– Miért nem ettél előbb? – kérdezte Thomas és leült.
– Két napja magam vagyok – panaszkodott Patricia. – Szükségem van emberi kapcsolatra.
– Szóval én nem vagyok ember, mi? – kérdezte sértődötten Harriet. – Végre kiderült az igazság.
– Tudod jól, miről beszélek, Harriet – legyintett Patricia.
Harriet az ég felé fordította szemét, és tálalni kezdte a ragut.
– Mikor vágatod már le a hajad, Thomas? – kérdezte Patricia.
– Mihelyt időt tudok rá szakítani – mondta Thomas.
– És hányszor kell még mondanom, hogy tedd az öledbe az asztalkendőt? – szólt Patricia.
Thomas előhúzta az ezüstgyűrűből az asztalkendőt, és ölébe dobta.
Mrs. Kingsley parányi ételdarabkát tett a szájába, és majszolni kezdte. Élénk kék szeme, amely annyira hasonlított Thomaséhoz, ide-oda járt az asztalon, követte Harriet mozdulatait, várta a legkisebb baklövést. Patricia kellemes külsejű, fehér hajú, vasakaratú hölgy volt. Évek óta Lucky Strikest szívott, és szájától mély gyűrődések húzódtak, akár a kerékküllők. Nyilvánvalóan magányos volt, és Cassi állandóan azon tűnődött, miért nem költözik valahová, ahol magakorabeli barátnői lennének. Cassi azt is tudta, hogy e gondolataiba saját szempontjai is belejátszanak. Több mint három esztendeje étkezett együtt majd minden este Patriciával, és már vágyódott rá, hogy a nap valamivel romantikusabban fejeződjék be. Bármily határozott érzései voltak is ez ügyben Cassinek, sose szólt. Az igazat megvallva Cassi mindig is rettegett anyósától, nem akarta megbántani és ezzel magára zúdítani Thomas haragját.
Mindazonáltal tűrhetően boldogult Mrs. Kingsleyvel, Cassi még sajnálta is ezt az asszonyt, aki a senki földjén éldegél a fia garázsa fölött.
Harriet fölszolgálta a vacsorát, némán ettek, a csöndet csak a porcelánhoz ütődő ezüst csörgése és a Harrietnek suttogott visszautasítások törték meg; a házvezetőnő mindenkibe igyekezett még egy adagot belediktálni. Csak amikor már majdnem a végére értek, akkor törte meg Thomas a csöndet: – Jól mentek a mai műtéteim.
– Nem akarok halálról és betegségről hallani – mondta Mrs. Kingsley. Majd Cassandrához fordult, és így szólt: – Thomas éppolyan, akár az apja volt, mindig a munkájáról akar társalogni. Az se tudott soha semmi fontosról beszélni, vagy művelten csevegni. Néha azt hiszem, jobb lett volna, ha soha nem megyek férjhez.
– Ezt nem mondhatod komolyan – szólt Cassi. – Akkor nem lenne ilyen rendkívüli fiad.
– Haha! – nevetett robbanásszerű hirtelenséggel Patricia. Kacagása visszhangot vert a szobában, rezgésbe hozta a Waterford-csillárokat. – Thomasban csak egyvalami igazán rendkívüli: hogy mennyire hasonlít az apjára, még abban is, hogy dongalábbal született.
Cassi leejtette a villáját. Thomas ezt sosem említette. Cassiből együttérzés tört fel, elképzelte Thomast, mint pici babát, elcsavarodott lábfejjel, ám Thomas arckifejezése világossá tette: dühbe gurította az anyai leleplezés.
– Csodálatos kisbaba volt – folytatta Patricia, s ügyet se vetett fia alig visszafojtott haragjára. – És szép, csodálatos kisgyerek. Legalábbis kamaszkoráig.
– Anya – szólalt meg Thomas lassú, egyenletes hangon. – Azt hiszem, már épp eleget mondtál.
– Kutya fülit – mondott ellent Patricia. – Most rajtad a sor, hogy hallgass. Két napja egyedül vagyok itt Harriettel, szóhoz kell hogy jussak.
Thomas egy újabb ingerült pillantás után az étele fölé hajolt.
– Thomas – kiáltott rá kurta szünet után Patricia. – Kérlek, vedd le a könyököd az asztalról.
Thomas hátratolta a székét, és kivörösödött arccal fölállt. Szó nélkül lehajította asztalkendőjét, és kiment a szobából. Cassi hallotta, hogy fölrobog a lépcsőn. Azután a dolgozószobája ajtaja csapódott be. A Waterford-csillárok újra megcsörrentek.
Cassi, mint rendesen, most is két tűz közé szorult, habozott, nem tudta, mit tegyen, mi lenne a helyesebb. Pillanatnyi határozatlanság után fölállt, Thomas után akart menni.
– Cassandra – szólt rá élesen Patricia. Majd siránkozó hangon folytatta: – Kérlek, ülj le. Hagyd a gyereket békén. Egyél. Tudom, a cukorbetegeknek enniök kell.
Cassi zavartan visszaült.

Thomas föl-alá járkált dolgozószobájában, fennhangon mormolta, hogy ez nem szép tőle, el kellene viselnie az efféle itthoni szidalmakat a kellemetlenségekkel teli munkanapja után. Mérges volt, fúrta az oldalát: ugyan miért maradt Cassi az anyjával, ahelyett, hogy utánajött volna. Egy pillanatig még az is megfordult a fejében, ne menjen-e vissza a kórházba, Mr. Campbell lányáról fantáziáit, és arról, milyen készségesnek mutatkozott az a nő. Eszébe jutott a megjegyzése: bármit szívesen megtenne érte.
Ám az ablakot hideg eső csapkodta, s ettől túlságosan nagy erőfeszítésnek látszott újra visszamenni a városba. Inkább fölvett egy folyóiratot az olvasnivalók tornyosuló halmának tetejéről, és belerogyott a kandalló melletti bordó bőrfotelbe.
Olvasni próbált, de észrevette, hogy figyelme elkóborol. Ugyan hogyan képes rá az anyja még ennyi év után is, hogy ilyen könnyen felidegesítse, tűnődött. Azután Cassire gondolt és a HSH-kutatássorozatra, amelyben az asszony Robert Seibertnek segít. Semmi kétség: ez a hírverés, amit egy ilyen tanulmány kiváltana, rendkívüli módon ártana a kórháznak. Abban is biztos volt: Robert csupán a nevét akarja nyomtatásban viszontlátni. Hogy kinek árt vele, az nem érdekli.
Thomas olvasatlanul félrelökte a folyóiratot, s bement a dolgozóból nyíló fürdőszobába. A tükörbe bámult, a szemét nézte. Mindig úgy találta, hogy fiatalabbnak látszik a koránál, ám most nem volt olyan nagyon biztos benne. Sötét karikák húzódtak a szeme alatt, szemhéja vörös volt és duzzadt.
Visszament a dolgozószobájába, leült az íróasztalához, kinyitotta a jobb oldali második fiókot, elővett egy műanyag üvegcsét. Bekapott egy sárga tablettát, majd némi habozás után egy másodikat. A bárszekrénynél töltött magának egy kis adag malátawhiskyt, és leült a bőrfotelbe, amely egykor az apjáé volt. Máris érezte, hogy oldódik benne a feszültség. A mellette lévő asztalkáról újra fölvette a folyóiratot, és olvasni próbált.
De nem tudott koncentrálni. Még mindig túlságosan dühös volt. Gondolatai visszatértek szívsebészeti főrezidensként eltöltött első hetére, amikor a színültig telt intenzív osztály problémájával szembesült és a két adjunktussal, akik teret követeltek. Igénybe vehető üres ágyak nélkül az egész sebészeti munkarend bedugult.
Thomas jól emlékezett, hogyan járta be az intenzív osztályt és vett szemügyre minden beteget, hogy lássa, ki lehet-e költöztetni valamelyiküket. Végül kiválasztott két "csövest", két visszafordíthatatlan kómában szenvedő beteget. Igaz, ezek olyan éjjel-nappali speciális ápolást igényeltek, amely csak intenzív osztályon adható, de az is tény, hogy gyógyulásukra nem volt semmi remény. Mégis, amikor Thomas elrendelte, vigyék el őket, e páciensek orvosai begurultak, az ápolószemélyzet pedig nem volt hajlandó végrehajtani az utasítást. Thomas fölidézte, mennyire megalázó volt, amikor az ápolószemélyzet fölébe kerekedett, s az agyhalott pácienseket továbbra is ott tartották az intenzív osztályon. A probléma megoldatlan maradt, Thomasnak pedig sikerült újabb ellenségeket szereznie. Úgy látszott, senki se érti, hogy a sebészet, ez az életet adó eljárás, akárcsak a költséges intenzív osztály, a gyógyítható betegekért van, nem pedig az élőhalottakért.
Thomas újra a bárszekrényhez lépett, és töltött magának. A jég szétolvadt a whiskyben, és gyengítette az ízét. Hátranézett a bordó bőrfotelre, és üzletember apja jutott az eszébe; vajon hogyan vélekedne az öreg, ha élne. Thomasnak sejtelme se volt, merthogy Mr. Kingsley, akárcsak Patricia, sohase méltányolta vagy segítette őt különösebben, mindig inkább bírálta, semmint elismerte. Vajon elfogadta volna-e Cassit? Thomas úgy vélte, apja aligha tartott volna sokra egy cukorbeteg lányt.

Cassi teli volt aggodalommal, amióta Thomas otthagyta a vacsoraasztalt Minthogy a férje már vacsora előtt rosszkedvű volt, attól tartott, hogy Thomasban fő a méreg odafenn. Kétségbeesetten igyekezett társalogni, de csak igeneket és nemeket sikerült kihúznia Patriciából, aki úgy viselkedett, mintha örülne, hogy elűzte Thomast.
– Súlyos volt Thomas lábdeformitása? – kérdezte végül Cassi abban a reményben, hogy megtöri a csendet.
– Szörnyen. Akárcsak az apjáé, akit egész életére elnyomorított.
– Sejtelmem se volt róla. Sosem hittem volna.
– Hát persze hogy nem. Apjával ellentétben, őt kezelték.
– Hála az égnek – mondta komolyan Cassi. Megpróbálta elképzelni a sántikáló Thomast. Még azt is nehéz volt elképzelnie, hogy kis csecsemőként nyomorék volt.
– Éjszakánként rögzítenünk kellett a lábát – mondta Patricia –, amihez nagy erőfeszítésre volt szükség, mert sikoltozott, és úgy viselkedett, mintha kínoznák. – Patricia az asztalkendővel tapogatta ajkát.
Cassi elképzelte a csecsemő Thomast a merevítőbe szíjazva. Nem vitás, komoly kínzás lehetett.
– Nos – állt fel hirtelen Patricia. – Miért nem mész föl hozzá? Nyilván szüksége van valakire. Bármily agresszív is a modora, nem olyan erős fiú ez. Fölmennék magam is, de nyilván inkább rád szavaz. A férfiak mind egyformák. Az ember mindent nekik ad, mégis magára hagyják. Jó éjt, Cassandra.
Cassit meghökkentette, milyen durván hagyta ott Patricia, egy pillanatig magában ült. Hallotta még, amint Patricia Harriettel beszél, azután becsapódik a bejárati ajtó. A ház elcsendesedett, csak a tornácon lévő hinta nyikorgóit, amint a szél rohamai ide-oda lökték.
Fölkelt és fölfele indult a lépcsőn, s hirtelen elmosolyodott a gondolatra: kiskorukban volt valami közös bennük, mindketten gyerekkori betegségtől szenvedtek. Vajon milyen hangulatban lesz Thomas, találgatta Cassi, míg a dolgozószoba ajtaján kopogtatott. A legrosszabbra számított azok után, ahogyan férje a kocsiban viselkedett, s amihez most Patricia kellemetlenkedése is hozzájárult. Ám mihelyt belépett a szobába, nyomban megkönnyebbült. Thomas oldalvást ült a fotelben, lábát átvetette az egyik karfán, kezében ital, másikban orvosi szaklap. Nyugodtnak látszott, csinos volt. S ami a legfontosabb: mosolygott.
– Remélem, szívélyesen váltatok el anyával – húzódott föl a szemöldöke, mintha ugyan az ellenkezője is megeshetne. – Elnézést, hogy olyan hirtelen pattantam föl, de az öreglány az őrületbe akart kergetni. Nincs valami nagy kedvem cirkuszolni – pislogott Thomas.
– Olyan kiszámíthatóan kiszámíthatatlan vagy – mosolygott Cassi. – Érdekes beszélgetést folytattunk anyáddal. Sose hallottam a lábdeformitásodról. Miért nem beszéltél róla?
Leült a férje foteljének karfájára, s ezzel arra késztette, hogy normális testhelyzetbe forduljon. Thomas nem válaszolt, az italára koncentrált.
– Nem mintha fontos lenne – mondta Cassi –, de hát én szakértő vagyok a gyerekkori betegségekben. Engem megnyugtat, hogy mindketten hasonlót éltünk át. Szerintem ettől csak még jobban megértjük egymást.
– Nem emlékszem, hogy dongalábam lett volna – mondta Thomas. – Tudomásom szerint sose volt effélém. Az egész az anyám rafinált önáltatása. Azt akarja, hatódj meg, mekkora szenvedések árán nevelt föl. Nézd meg a lábfejem: deformáltnak látszik?
Thomas lehúzta a cipőjét, és fölemelte a lábát.
Cassi letekintett rá, és be kellett látnia: teljesen szabályos mindkettő. Tudta, hogy Thomasnak nem okoz gondot a gyaloglás, és elismert sportoló volt egyetemista korában. Mégse volt bizonyos benne, igazat beszél-e.
– Hihetetlennek tűnik, hogy anyád csak úgy kitalál ilyesmit, nem? – Hangja inkább kérdésnek hangzott, mintsem állításnak, Thomas azonban állításnak vette.
Lehajította az orvosi szaklapot, talpra ugrott, csaknem a padlóra lökte mozdulatával Cassit: – Ide figyelj, nekem édesmindegy, kinek hiszel – mondta Thomas. – A lábfejemnek semmi baja, nem is volt sosem, és hallani se akarok többet dongalábról.
– Jól van, jól van – nyugtatta meg Cassi. Szakmai szemmel figyelte férjét, észrevette, hogy annak egyensúlya enyhén kibillent, egyszerű mozdulatai túlfutottak, apró visszaigazításokra kényszerült. És ez nem volt minden. Beszéde is akadozott. Cassandra már hónapok óta észlelt effélét, de nem vette komolyan. Férje igazán rászolgált, hogy hébe-hóba alkohollal oldódjék föl, s Cassi tudta, Thomas kedveli a whiskyt. Most is csak az lepte meg, milyen rövid idő telt el azóta, hogy a férfi elmenekült a vacsoraasztaltól. Nyilván jő néhány pohárral felhajtott, egyiket a másik után.
Cassi mindennél jobban vágyott rá, hogy Thomas lazítson. Ha egy feltételezett dongalábról folytatott beszélgetés is így felizgatja, Cassi, ha kell, kész mindörökre levenni a napirendről ezt a témát. Lecsúszott a fotelkarfáról, és fölnyúlt, hogy átkarolja a férfi vállát.
Thomas elhárította, és tüntetőleg belekortyolt a whiskybe. Látszott, pörlekedő kedvében van, mindenáron veszekedni akar. Cassi észrevette, hogy a pupillája csöpp ponttá húzódott össze élénkkék íriszében. Cassi legyűrte a visszautasítás miatti ingerültségét, és így szólt: – Thomas, nyilván kimerült vagy. Aludnod kellene egy jót. – Újra feléje nyúlt, s a férfi ezúttal eltűrte, hogy karját a nyaka köré fonja. – Gyere, bújjunk az ágyba – mondta szelíden.
Thomas felsóhajtott, de nem szólt. Letette félig üres poharát, és engedte, hadd vezesse Cassi a hálószobájukba. Gombolgatni kezdte az ingét, de Cassi elhúzta férje kezét, és maga látott hozzá. Lassan levetkőztette Thomast, ruháit halomba hajigálta a padlóra. Mihelyt a férfi a takaró alatt feküdt, gyorsan levetkőzött, és mellébújt. Pompás érzés volt a frissen mosott ágynemű hűvössége, a takarók megnyugtató könnyűsége és Thomas testének melege. Odakinn süvöltőn a novemberi szél, és rázta a balkonon a japán szélharangokat.
Cassi a férfi nyakát és vállát simogatta. Azután lassankint mind lejjebb haladt a testén. Érezte, hogy ujjai alatt megnyugszik s reagál rá. Thomas megrezzent, magához ölelte Cassit. Az asszony megcsókolta, és szelíden a lába közé nyúlt. A férfi ernyedt volt.
Mihelyt Thomas megérezte Cassi érintését, fölült az ágyban, és eltolta magától. – Aligha várhatod el tőlem, hogy ma kielégítselek.
– Engem a te gyönyöröd érdekel – mondta Cassi gyöngéden –, nem a magamé.
– No hiszen! – mondta Thomas gonoszkodón. – Ne gyere a pszichiátriai baromságaiddal.
– Thomas, nem számít, szeretkezünk-e vagy sem.
Thomas leengedte lábát az ágyról, és tétova, összerendezetlen mozdulatokkal fölszedte leszórt ruháit. – Mg hiszem.
Kiment a hallba, és akkora erővel csapta be maga után az ajtót, hogy a külső ablakszárnyak megremegtek keretükben.
Cassit elborította a magányos sötétség. Az üvöltő szél, amely néhány pillanattal ezelőtt még biztonságérzettel töltötte el, most épp ellenkezőleg hatott rá. Ismét a régi félelme kísértette: magára hagyják. Bármily meleg volt is a takaró, megremegett. Mi lesz, ha Thomas elhagyja? Kétségbeesetten igyekezett kiűzni agyából ezt a gondolatot, mert a puszta eshetőségét se viselte el. Hátha csak részeg. Fölidézte a férfi egyensúlyzavarát és akadozó beszédét. Rövid idő telt el azóta, hogy Patriciával beszélt, nem hitte, hogy ezalatt annyi alkoholt fogyaszthatott, hogy az ilyen hatást váltson ki belőle, de amint elgondolkodott rajta, be kellett látnia, hogy az elmúlt három-négy hónapban sok hasonló epizód játszódott le.
Cassi a hátára fordult, és a mennyezetre nézett; egy kinti lámpa, melynek fénye csupasz faágakon hatolt át, óriási pókhálószerű ábrát rajzolt a falra. Megrémült a képzetétől, oldalára fordult, ám ott, az ablakkal szemközti falon ugyanazt az ijesztő ábrát látta. Lehet, hogy Thomas valamilyen drogot szed? Lehetséges, látta be, és fölismerte: hónapok óta letagadja maga előtt a jeleket. Mert ezek megint csak azt tanúsítják, hogy Thomas nem boldog vele, hogy életük alapvetően megváltozott, és hogy férje más, mint amilyen volt.

Thomas a dolgozó melletti fürdőszobában meztelen testét bámulta a tükörben. Nem szívesen ismerte be, de öregedett. És ennél is aggasztóbb volt petyhüdt pénisze. Ahogy megérintette, szinte érzéketlen volt, s gyötrő félelem nyilallt belé attól, hogy nem érzékel. Mi a baj a szexualitásával? Amikor Cassi simogatta, Thomas szexuális megkönnyebbülésre vágyott. Ám péniszének nyilvánvalóan más volt a véleménye.
Csak Cassi lehet a hibás, sütötte ki kedvetlenül, visszament dolgozószobájába, és fölöltözött. Rátalált italára, leült íróasztalához, és kinyitotta a jobb oldali második fiókot. Egészen hátul, írószerei mögé rejtve néhány műanyag üvegcse sorakozott. Ha aludni akar, még egy tablettára van szüksége. Gyakorlotton bekapott egyet a kis sárga tablettákból, azután leöntötte egy kis whiskyvel. Döbbenetes gyorsasággal érezte: megnyugodott.

Negyedik fejezet

Cassi másnap reggel beadta magának az inzulint, és megreggelizett. Thomasnak színét se látta. Nyolckor már aggódni kezdett. Szombaton rendszerint reggel negyed kilenckor indultak, így Thomas még az esetbemutatásos nagyelőadás előtt megnézhette a betegeit, és Cassi is belekezdhetett a maga munkájába.
Cassi letette íróasztalára az épp olvasott cikket, szorosabbra fogta köntöse övét, s a reggeli szobából kiment az előtérbe, s hallgatózott Thomas szobája előtt. Semmi nesz nem hallatszott. Halkan bekopogott, várt. Még mindig semmi. Megpróbált benyitni. Nem volt bezárva. Thomas mélyen aludt ébresztőórájával a markában. Nyilván elnémította, és azon nyomban tovább aludt.
Cassi odament hozzá, és gyöngéden megrázta. Semmi reakció. Erősebben rázta, a férfi súlyos szemhéja fölemelkedett, de úgy nézett rá, mintha meg se ismerné.
– Elnézést, hogy fölvertelek, de már elmúlt nyolc óra. El akarsz menni a nagyelőadásra, nem?
– Nagyelőadásra? – kérdezte vissza zavartan Thomas. Majd, úgy látszik, fölfogta. – Hát persze hogy el akarok menni. Néhány perc és lenn leszek, bekapok valamit. Legkésőbb húszkor indulunk.
– Én ma nem megyek be a kórházba – mondta Cassi olyan derűsen, amennyire csak tellett tőle. – A pszichiátriára ma nem kell bemennem, és töméntelen olvasnivalóm van. Hazahoztam egy egész táskányi különlenyomatot.
– Ahogy akarod – nyomta fel magát ülő helyzetbe Thomas. – Ügyeletes vagyok ma este, úgyhogy nem tudom biztosan, mikor érek haza. Majd értesítlek…
Cassi lement a konyhába, hogy készítsen valamit Thomasnak, amit az autóban megehet.
Thomas az ágy szélén üldögélt, a szoba forgott vele. Megvárta, amíg a látása kitisztul, szívének minden verését kalapácsütésként érezte fejében. Előbb az íróasztalához botorkált, és elővette az egyik műanyag üvegcsét. Azután a fürdőszobába indult.
Nem nézett a tükörbe, hanem elővette az üvegcséből az egyik narancsszínű, háromszögletű tablettát. Nem volt könnyű feladat, leejtett néhányat, amíg sikerült egyet a szájába venni és leöblítem. Csak ekkor merte megnézni az arcát. Nincs is olyan rossz színben, mint tartott tőle, nem látszik a pocsék közérzete. Valamivel élénkebben kivett még egy tablettát, belépett a zuhanyfülkébe, és teljes erővel kinyitotta a csapot.

Cassi a nappali szoba ablakánál állt, és nézte, amint Thomas eltűnik a garázsban. Még az üvegen át is hallotta, hogyan horkan fel indításkor a Porsche. Vajon hogyan szól ez Patricia lakásában? Erről eszébe jutott: még soha nem látogatta meg Patriciát, egyetlenegyszer se járt ott a három év során, amióta itt lakott.
Nézte, mint gyorsul fel a Porsche a kocsifelhajtón, és tűnik el a mocsár fölött terjengő nyirkos reggeli ködben. A kocsi alacsony frekvenciájú mordulásai – valahányszor Thomas sebességet váltott – akkor is idehallatszottak, amikor már nem is látszott. Végül elhalt a zaj, s Cassit beborította az üres ház csöndje.
Tenyerére nézett, és észrevette, milyen nyirkos. Első gondolata az volt, hogy enyhe inzulinreakciót él át. Azután rádöbbent: az idegesség az oka. Meg fogja szentségteleníteni Thomas dolgozószobáját. Mindig úgy vélte: bizalom nélkül, a magány tiszteletben tartása nélkül nincs szoros emberi kapcsolat – mégis, tudnia kell, szed-e Thomas nyugtatót vagy más drogokat. Hónapok óta járkál csukott szemmel abban a reményben, hogy rendbe jön a házassága. Most tudta: nem várhat tovább passzívan.
Betörőnek érezte magát, míg benyitott Thomas dolgozószobájába – igen tehetségtelen betörőnek. A legapróbb zajra is összerezzent.
– Jóságos ég – szólalt meg fennhangon. – Teljesen hülye vagy!
Önnön hangja megnyugtatta. Elvégre Thomas felesége, joga van belépni a ház minden szobájába. Sok szempontból mégis vendégnek érezte magát.
A dolgozószoba elég nagy volt és rendetlen. A pamlagfekhely még mindig megvetve, a takarók a padlóra hajítva. Cassi szemrevételezte az íróasztalt, de azután meglátta a nyitott fürdőszobaajtót. Benne borotvakészlet, a hétköznapi gyógyszerek szokásos egyvelege, néhány fogkefe, meg lejárt Tetracycline antibiotikum. Belenézett minden dobozba és üvegcsébe. Semmi gyanúsat nem talált.
Kifele jövet a fehér kőlapokkal kirakott padlóról élénk szín villant a szemébe. Lehajolt, és egyszer csak kis, háromszögletű, narancsszín tablettát tartott a kezében ezzel a beleütött jelzéssel: SKF-E-19- Ismerősnek tűnt, de nem tudta, mi is ez. Thomas dolgozószobájában, a könyvespolcon keresgélte az orvosi kislexikont. Nem találta meg, visszament hát a reggeli szobába, és elővette a sajátját. Gyorsan a meghatározásokhoz lapozott. Dexedrin!
Cassi kezében a tablettával kibámult a tengerre. Negyed mérföldnyire magányos vitorlás haladt lassan a hullámokon. Nézte egy pillanatig, s ez segített rendbe szedni a gondolatait. Különös: meg is könnyebbült, de aggodalma is megnőtt. Aggodalmát az okozta, hogy félelme megalapozottnak bizonyult: Thomas alighanem drogokat szed. A megkönnyebbülést viszont a talált tabletta jellege okozta – Dexedrin. Könnyen belátta: olyan sikerember, mint Thomas, időnként bekap valami "földobót", hogy fenntartsa csaknem emberfeletti teljesítményét. Cassi tudta jól, milyen sokat operál Thomas. Megértette, miként eshetett a tablettaszedés csapdájába, ezzel serkentette a figyelmét, amikor kimerült volt. Cassi szemében ez összefért Thomas személyiségével. De bármennyire igyekezett is megnyugtatni magát, mégis félt. Ismerte a Dexedrinnel való visszaélés veszélyeit, s felvetődött benne: vajon mennyire hibás ő abban, hogy Thomasnak drogra van szüksége, s ugyan mióta szedi.
Visszarakta az ártatlan tablettát az íróasztalra, és visszatette a polcra a kislexikont. Egy pillanatig bánta is, hogy bement Thomas szobájába, és rátalált a tablettára. Könnyebb lett volna, ha nem szerez tudomást róla. Elvégre a probléma valószínűleg csupán átmeneti, s ha szól Thomasnak, az csak méregbe gurul.
– Tenned kell valamit – mondta magának Cassi, igyekezett valamilyen elhatározásra jutni. Bármily nevetségesnek tűnt is, az egyetlen ember, akinek némi hatalma van Thomas felett: Patricia. Noha Cassinek nem volt ínyére, hogy bárkivel is megtárgyalja az ügyet, annyit mégis várhat Patriciától, hogy Thomas legfőbb érdekét tartsa szem előtt. Mérlegelte egy darabig a dolog előnyeit és hátrányait, azután eldöntötte: megvitatja anyósával a helyzetet. Ha Thomas régóta él vissza a Dexedrinnel, valakinek közbe kell lépnie.
Az első teendője – határozta el Cassi –, hogy rendbe szedi magát. Levette a bolyhos köntöst meg a hálóinget, és bement a zuhanyozóba.

Thomas szívesen vett részt az egyetemi nagyelőadások esetbemutatásain. A belgyógyászati és a sebészeti osztály teljes egészében jelen volt a rezidensekkel és az orvostanhallgatókkal együtt. A MacPherson-előadóterem annyira teli volt, hogy egyesek kénytelenek voltak a középső előadótérről felfelé vezető lépcsőkre ülni. Thomas mindig tömegeket vonzott, még akkor is, ha, mint ma, George-dzsal megosztva szerepeltek.
Amikor Thomas az előadása végére ért – a címe ez volt: "Szívkoszorúér-bypassműtéttel kezelt betegek hosszú távú ellenőrzése" –, lelkes tapsban tört ki az egész előadóterem. Thomas munkájának már puszta mennyisége is lenyűgözött mindenkit, jó eredményeit is tekintetbe véve pedig emberfölöttinek hatottak a statisztikák.
Amikor átengedte a szót a kérdezőknek, a felső sorokból valaki lekiáltott, azt tudakolta, milyen diétát tart Thomas, amitől ekkora energiára tesz szert. A hallgatóság szívből nevetett, vágytak minden csepp vidámságra.
A nevetés elült, és Thomas így foglalta össze mondandóját: – Úgy hiszem, az önök elé tárt statisztikák után nincs többé kétség a koszorúér-bypassműtétek hatásfokával kapcsolatban. Összeszedte papírjait, és helyet foglalt az emelvényen lévő asztalnál, dr. George Sherman mellett.
George előadásának címe ez volt: "Egy tanulságos klinikai eset."
Thomas morgott magában, és várakozón nézett a kijárat felé. Hasogatott a feje, egyre jobban fájt, amióta a kórházba érkezett. Micsoda nevetséges téma, gondolta. Egyre idegesebben nézte, amint George az emelvény mögé lép, és belefúj a mikrofonba, hogy meggyőződjék róla, működik-e. S mintha ez nem lenne elég, gyűrűjével meg is ütögeti. Azután megnyugszik, és beszélni kezd.
Egy huszonnyolc éves férfi, név szerint Jeoffry Washington esetét tárgyalta, akinek tízéves korában heveny reumatikus láza volt. – Akkoriban sokáig betegeskedett, és hosszú időn át kórházban kezelték. Amikor az akut kór lezajlott, a gyermeknek erős holoszisztolés zöreje maradt vissza, s ez arra vallott, hogy mitrális billentyűje erősen károsodott. Az évek során baja egyre rosszabbodott, olyannyira, hogy operáció vált szükségessé a beteg billentyű pótlására.
Ezen a ponton begördítették Jeoffry Washingtont, és bemutatták a hallgatóságnak. Ritkuló hajú néger volt szögletes, határozott vonásokkal, élénk tekintettel és tölgyfaszínű bőrrel. Fejét hátrabillentve bámult a rá letekintő arcok sokaságára.
Míg Jeoffryt kigördítették, Thomas tekintete véletlenül találkozott a beteg tekintetével. Thomas önkéntelenül megsajnálta a fiatal férfit. Története éppoly mindennapi volt, mint amilyen tragikus. Thomas maga százával operált hasonló kórtörténetű betegeket.
Mikor Jeoffry eltűnt, George visszatért az emelvényhez. – Mr. Washingtont billentyűpótló műtétre jegyezték elő, a kivizsgálás során azonban érdekes dolog derült ki, Mr. Washingtonnak egy évvel ezelőtt pneumocystic carini okozta tüdőgyulladása volt.
Izgatott moraj suhant át a hallgatóságon.
– Feltételezem – kiáltotta túl a hangok zúgását George –, hogy szükségtelen emlékeztetnem önöket: ez a betegség AIDS-re vall, azaz "szerzett immunhiány-betegségre", s csakugyan ezt találtuk a páciensnél. Mint kiderült, Jeoffry Washington homoszexuális férfiak társaságába került, akiknek életmódja, úgy látszik, az immunitás károsodásához vezetett.
Thomas most már értette, mire utalt George tegnap délután a sebészeti társalgóban tett megjegyzésével. Lehunyta szemét, és uralkodni próbált a benne gyülemlő dühön. Jeoffry Washington nyilvánvalóan azoknak az eseteknek az iskolapéldája, akik Thomas betegeitől veszik el a műtétidőt és a szívsebészeti ágyat. Nem Thomas volt az egyetlen, akinek fenntartásai voltak Jeoffry operációjával kapcsolatban. Az egyik belgyógyász fölemelte a kezét, George fölismerte. – Annak tudatában, hogy a betegnek AIDS-e van, komolyan megkérdőjelezném, ésszerű-e a tervbe vett szívműtét – mondta a belgyógyász.
– Ez igen lényeges szempont – szólt George. – Meg kell mondjam, Mr. Washington immunológiai helyzete jelenleg nem túlzottan tér el a normálistól. Műtétjét a jövő hétre vettük tervbe, de figyelemmel kísérjük majd a T-sejt és a sejttoxikus T-sejtszám esetleges hirtelen csökkenését. Dr. Sorenson, az immunológiai részleg orvosa szerint az AIDS ezúttal nem szól feltétlenül a sebészeti beavatkozás ellen.
Számos kéz szökött a magasba a hallgatóság soraiból, s George sorra felszólította őket. Az eleven vita megnyújtotta a konferencia szokásos időtartamát, s még amikor hivatalosan véget ért, a csoportokba verődött résztvevők akkor is tovább beszélgettek.
Thomas azonnal el akart menni, de Ballantine fölkelt, és elállta az útját. – Remek konferencia – mosolygott.
Thomas bólintott. Leghőbb vágya volt elmenni innen. Úgy érezte, mintha feje satuba lenne szorítva.
George Sherman utolérte Thomast, és a hátára csapott. – Tényleg jól elszórakoztattuk őket ma délelőtt, te meg én. Belépődíjat kellene szednünk.
Thomas lassan fordult George mosolygó, önelégült arca felé: – őszintén megmondom: hitvány komédiának tartom ezt a tanácskozást.
Kínos csend támadt; a két férfi farkasszemet nézett egymással a tömeg közepén.
– Oké – mondta hosszú szünet után George. – Jogod van a magad véleményéhez.
– Mondd csak. Ez a szegény ürge, ez a Jeoffry Washington, akivel mint buzeránssal parádéztál, szívsebészeti ágyat foglal el?
– Természetesen – felelte George, s ő is egyre ingerültebb lett. – Szerinted hol kellene lennie, a büfében?
– Nocsak, fiúk – szólt bele Ballantine.
– Megmondom én neked, hol kellene lennie – vágta rá Thomas, és mutatóujjával döfködte George mellkasát. – A belgyógyászati emeleten volna a helye, hátha tehetnek valamit az immunológiai baja ellen. Minthogy már pneumocystic carini tüdőgyulladáson esett át, jó esélye van rá, hogy meghal, még mielőtt kardiológiailag életveszélyes állapotba kerül.
George félrelökte Thomas kezét. – Mint már mondtam, jogod van a véleményedhez. A magam részéről Jeoffry Washingtont tanulságos oktatási esetnek tartom.
– Tanulságos oktatási eset – gúnyolódott Thomas. – Ez az ember belgyógyászatilag beteg. Nem volna szabad sebészeti ágyat elfoglalnia, amiből amúgy is kevés van. Az ágyra másoknak van szükségük. Nem érted? Az ilyen baromságok miatt kell a pácienseimet váratnom, azokat a pácienseket, akik belgyógyászatilag nem betegek. Azokat a pácienseket, akik a társadalom hasznos tagjai.
George megint félrefricskázta Thomas kezét. – Nekem itt ne hadonássz – pattogta.
– Viselkedjetek úriemberekként – lépett közéjük Ballantine.
– Nem vagyok biztos benne, hogy Thomas ismeri ezt a szót – mondta George.
– Ide figyelj, te kis szarházi – acsargott Thomas, megkerülte Ballantine-t, és megragadta George ingét. – Gúnyt űzöl a programunkból az olyan esetekkel, amelyeket csak azért kotorsz elő, hogy kitöltsed az úgynevezett oktatási időt.
– Azt ajánlom, ereszd el az ingem – figyelmeztette George, s arca elvörösödött.
– Elég – kiáltotta Ballantine, és elhúzta Thomas kezét.
– Az a dolgunk, hogy életeket mentsünk – mondta összeszorított foga közül George –, és nem az, hogy ítélkezzünk róla, ki az értékesebb. Ezt eldönteni az Isten dolga.
– Épp ez az – mondta Thomas. – Annyira ostoba vagy, hogy azt se látod be: éppenséggel te ítélkezel afelől, ki maradjon életben. Az a baj, hogy az ítéleteid bűzlenek. Valahányszor műtőidőt tagadsz meg tőlem, halálra ítélsz egy másik, potenciálisan egészséges embert.
Thomas sarkon fordult, és kirobogott a teremből.
George mélyet lélegzett, és rendbe tette kiráncigált ingét.
– Uramisten, micsoda öntelt alak ez a Kingsley.
– Arrogáns – helyeselt Ballantine. – De olyan átkozottul jó sebész. Semmi bajod?
– Semmi – mondta George. – Bevallom, kedvem lett volna rá, hogy behúzzak neki egyet. Azt hiszem, lesz még bajunk vele. Remélem, nem gyanakszik.
– Ebben segítségünkre lesz az önteltsége.
– Bár így lenne. Mellesleg: észrevetted, hogy Thomas keze remeg?
– Nem – válaszolta meglepetten Ballantine. – Hogyhogy remeg?
– Néha rátör, néha nem – mondta George. – Úgy egy hónapja figyelem, főleg mivel mindig olyan nyugodt volt. Ma még az előadása közben is feltűnt nekem.
– Sokakat idegessé tesz, ha nyilvánosság előtt kell szerepelniök.
– Igen – mondta George. – De akkor is ilyen volt, amikor Wilkinson haláláról beszéltem vele.
– Inkább nem beszélnék Wilkinsonról – pillantott körül Ballantine a lassan kiürülő előadótermen. Rámosolygott egy ismerősére. – Lehet, hogy Thomas csak feszült.
– Lehet – mondta meggyőződés nélkül George. – Mégis azt hiszem, hogy még lesz vele bajunk.

Cassi úgy öltözött föl a Patriciánál teendő látogatáshoz, mintha most találkoznának először. Nagy gonddal sötétkék szövetszoknyát választott hozzáillő mellénnyel, amelyet egyik magas nyakú fehér blúza fölé húzott. Már indulni akart, amikor észrevette, milyen pocsék állapotban van a körme, s föllélegezve halasztotta el a látogatást addig, amíg leszedi a régi lakkot és újat ken a helyére. Mikor a lakk megszáradt, úgy döntött, nem elégedett a hajával, leeresztette, majd újra föltűzte.
Azután kifogyott minden ürügyből, s végre átment a ház és a garázs közti udvaron. Dermesztő idő volt odakinn. Cassi becsöngetett Patriciához, s közben nézte a leheletét a fagyos levegőben. Semmi válasz. Lábujjhegyre állt, és belesett az ajtó kis ablakán, de csak lépcsősort látott. Újra csöngetni akart, ám ekkor meglátta anyósát, amint lassan lefelé lépeget a lépcsőn, majd kiles az ablakon. – Mi az, Cassandra? – kiáltotta.
Cassi egy darabig szóhoz se jutott, annyira zavarba hozta, hogy Patricia nem nyit ajtót. Ilyen körülmények közt semmi kedve se volt kikiabálni látogatása okát. Végül így szólt: – Thomasról szeretnék beszélni veled.
Még e magyarázat után is épp elég idő telt el ahhoz, hogy Cassi kételkedjék, hallotta-e őt Patricia. Azután néhány ajtópánt csattant, és kinyílt az aj tó. A két asszony egy pillanatig farkasszemet nézett.
– Igen – mondta végül Patricia.
– Elnézést, hogy zavarlak – kezdte Cassi, és félbehagyta a mondatot.
– Nem zavarsz – mondta Patricia.
– Bejöhetnék? – kérdezte Cassi.
– Be hát – indult el fölfelé a lépcsőn Patricia. – Zárd be gondosan az ajtót.
Cassi örömmel zárta be az ajtót e hideg, nyirkos reggelen. Azután Patricia után lépegetett, s egy viktoriánus vörös bársonnyal és fehér csipkével fényűzőén berendezett kis lakásban találta magát.
– Gyönyörű ez a szoba – szólt Cassi.
– Köszönöm – mondta Patricia. – Thomasnak a vörös a kedvenc színe.
– Úgy? – Cassi mindeddig azt hitte, hogy Thomas a kékhez húz.
– Sok időt töltök itt – mondta Patricia. – Azt akartam, hogy kényelmes és meleg legyen.
– Az is – helyeselt Cassi, és most vette észre a hintalovat, egy gyerekautót és más játékokat.
Patricia, mintha követte volna Cassi pillantását, elmagyarázta: – Ezek Thomas régi játékai. Szerintem meglehetősen dekoratívak, nem gondolod?
– De igen – felelte Cassi. A játékok csakugyan tetszettek neki, de valahogy kilógtak ebből a fényűző környezetből.
– Kérsz teát? – kérdezte Patricia. Cassi csak most vette észre: Patricia legalább annyira zavarban van, mint ő.
– Nagyon jólesne a tea – szólt Cassi megkönnyebbülten.
Patricia konyhája praktikus volt, kis fehér fémszekrényekkel, régimódi hűtőszekrénnyel és kis gáztűzhellyel. Patricia föltette a vízforralót, és elővette porcelánkészletét. A hűtőszekrény tetejéről fatálcát emelt le.
– Tejjel vagy citrommal? – kérdezte Patricia.
– Tejjel – felelte Cassi.
Míg nézte, hogy Patricia a tejet keresgéli, rádöbbent, milyen ritkán lát vendéget az idős asszony. Némi bűntudattal tűnődött el, vajon miért is nem lettek jobb barátnők. Elő akart hozakodni Thomas problémáival, ám a szakadék, amely mindig is ott tátongott kettejük közt, belefojtotta a szót. Csak amikor a teli teáscsészékkel leültek a nappaliban, akkor szedte össze a bátorságát, hogy belefogjon. – Azért jöttem át, hogy Thomasról beszéljek veled.
– Ezt már mondtad – válaszolta Patricia szívélyesen. Az idős asszony felmelegedett valamelyest, és láthatólag örült a látogatásnak.
Cassi fölsóhajtott, és a kávéasztalkára helyezte teáscsészéjét. – Gondban vagyok Thomas miatt. Azt hiszem, túlerőlteti magát és…
– Ilyen volt hátulgombolós kora óta – vágott a szavába Patricia. – Ez a fiú, amióta a világra jött, hiperaktív, nagyra törő. Meg kell mondjam: őrá vigyázni éjjel-nappali munka volt. Még járni se tudott, már a maga ura volt, pokolian sokat kínlódtam a fegyelmezésével. Igazság szerint attól a naptól kezdve, hogy hazahoztam a kórházból…
Cassi hallgatta Patricia történeteit, s eközben ismerte csak föl, mennyire középponti szerepet játszik még mindig Thomas az idős asszony életében. Végre megértette, miért ragaszkodik hozzá Patricia, hogy ott lakjék, bármennyire elszigetelődött is így. Nézte anyósát, amint kis szünetet tart, hogy belekortyoljon a teájába, és feltűnt neki, mennyire emlékeztet Thomas az anyjára. Patricia arca vékonyabb és finomabb volt, de ugyanazzal az arisztokratikus szögletességgel.
Cassi elmosolyodott. Amikor Patricia letette a csészéjét, Cassi így szólt: – Úgy látszik, Thomas nem sokat változott.
– Szerintem semmit se változott – mondta Patricia. Majd nevetve hozzátette: – Ugyanaz a kisfiú maradt egész életére. Nagyon kell rá vigyázni.
– Abban a reményben jöttem – szólt Cassi –, hogy talán most is tudsz segíteni Thomasnak.
– Úgy?
Cassi látta, mint változik vissza a frissen létrejött bizalmasság újra a régi gyanakvássá. De nem tágított. – Thomas hallgat rád és…
– Persze hogy hallgat rám. Az anyja vagyok. Mire akarsz kilyukadni, Cassandra?
– Okom van rá, hogy azt gyanítsam: Thomas alighanem drogokat szed – mondta Cassi. Most, hogy végre kinyögte, megkönnyebbült. – Már néhány hónapja gyanakszom, de azt reméltem, hogy magától megoldódik a dolog.
Patricia kék szeme kihűlt. – Thomas sosem szedett drogokat – mondta.
– Patricia, kérlek, érts meg. Nem ítélkezem. Aggódom, és azt hiszem, te segíteni tudnál, ő azt teszi, amit te mondasz neki.
– Ha Thomasnak a segítségemre van szüksége, akkor jöjjön és kérje ő maga. Elvégre helyettem téged választott. – Patricia fölállt. A rövid eszmecsere az ő részéről véget ért.
Tehát így áll a dolog. Patricia még mindig féltékeny, amiért a kicsi fia annyira felnőtt, hogy feleséget választott magának.
– Thomas nem tehelyetted választott engem, Patricia – mondta Cassi tárgyilagosan. – Más jellegű kapcsolatot keresett.
– Ha annyira más jellegű a kapcsolat, hol vannak a gyerekek?
Cassi érezte, mint hagyja el az ereje. Az egész gyerektéma érzékeny és fájdalmas pont volt a számára, a fiatalkori cukorbetegeket ugyanis óvják a terhesség kockázatától. Teájába nézett, és megvilágosodott előtte: nem lett volna szabad anyósához fordulnia.
– Nem lesznek gyerekek – válaszolta meg önnön kérdését Patricia. – Azt is tudom, miért nem. A betegséged miatt. Tudom, mekkora tragédia Thomas számára, hogy gyerektelen marad. És azt mondja, az utóbbi időben külön is háltok.
Cassi fölemelte a fejét, megdöbbent, hogy férje ilyen bensőséges dolgokat árul el. – Tudom, hogy vannak problémáink Thomasszal – mondta. – De most nem ezekről van szó. Attól tartok, hogy egy Dexedrin nevű szert szed, s hogy alighanem már jó ideje szedi. Még ha azért szedi is, hogy többet dolgozhasson, akkor is veszélyes lehet mind őrá, mind a betegeire.
– Azzal vádolod a fiamat, hogy kábítószeres? – csapott le rá Patricia.
– Nem – Cassi képtelen volt tovább magyarázni.
– Hát remélem is – szólt Patricia. – Sokan vesznek be hébe-korba tablettákat. És Thomasnál érthető is. Elvégre kiűzték a saját ágyából. Azt hiszem, az igazi probléma a kettőtök viszonya.
Cassinek nem volt ereje visszavágni. Némán ült, s azon tűnődött, nincs-e igaza Patriciának.
– Gondolom, most már mehetnél is – szólt Patricia, és Cassi csészéjéért nyúlt.
Cassi szó nélkül fölállt, lement a lépcsőn, és kinyitotta a bejárati ajtót.
Patricia fogta a teáscsészéket, és kivitte a konyhába. Régen mondja ő már Thomasnak, hogy hiba volt elvenni ezt a lányt. Bárcsak hallgatott volna az anyjára.
Patricia visszament a nappaliba, leült a telefonhoz, és fölhívta Thomas üzenetközvetítőjét. Meghagyta: amilyen hamar csak lehet, hívja vissza az anyját.

Thomas bosszúságára betegeit a sebészeti osztály másmás emeletén ápolták. A betegbemutatás után lifttel fölment a tizennyolcadikra, s onnan indult lefele. Rendes körülmények között szombatonként a konferencia és a látogatási idő előtt szeretett vizitelni. Ma azonban későn érkezett a kórházba, és ennek következtében sok idejébe került az idegeskedő családtagok megnyugtatása. Ezek, amint a szobákból kijött, a nyomába szegődtek, megálltak, kérdezősködtek a folyosón, míg Thomas kétségbeesetten félbe nem szakította őket, hogy megvizsgálja következő betegét, akinél újra föltartóztatták annak hozzátartozói.
Megkönnyebbült, amikor az intenzív osztályra ért, ahová csak ritkán engedtek be látogatókat. Belökte az ajtót, s közben végre hozzájutott, hogy fölidézze a George Shermannel lejátszódott kínos epizódot. Thomast meglepte és csalódással töltötte el önnön reagálása, bármennyire érthető volt is.
Az intenzív osztályon megnézte mindhárom betegét, akiket tegnap műtött. Mind jól voltak. Már mindegyikükből kivették a kanült, s szájon át kaptak inni. EKG-k, vérnyomás és minden más életjel stabil volt és szabályszerű. Mr. Campbellnek néhányszor egyenetlen volt a szívritmusa, de ezen úrrá lettek, egy ügyes rezidens ugyanis gyomortágulatot talált nála. Thomas elkérte a fiú nevét. Gratulálni akart neki, mihelyt módja nyílik rá.
Thomas odament Mr. Campbell ágyához. A férfi bágyadtán elmosolyodott. Azután beszélni kezdett.
Thomas fölébe hajolt. – Mit mondott, Mr. Campbell?
– Vizelnem kell – mondta halkan Mr. Campbell.
– Katéter van a hólyagjában – felelte Thomas.
– Mégis vizelnem kell – mondta Mr. Campbell.
Thomas föladta. Vitatkozzék tovább Mr. Campbell-lel az ápolószemélyzet.
Megfordult, hogy kifelé induljon, s rápillantott a Mr. Campbell melletti ágyban fekvő szomorú esetre. Ballantine egyik melléfogásának terméke volt. A páciens a műtét közben légembóliát kapott, s most csak vegetált, teljesen a lélegeztetőgépre szorult, ám, hála az Alapítványi Kórház magas szintű ápolótevékenységének, a végtelenségig eléldegélhetett.
Valaki megérintette Thomas vállát. Megfordult és meglepődött: George Sherman volt az.
– Thomas – kezdte George. – Szerintem egészséges dolog, hogy ellentétek vannak köztünk, ha másért nem, hát hogy saját álláspontunk felülvizsgálatára késztessen. De nem örülnék, ha ez ellenségeskedéssé fajulna.
– Én is meglepődtem a magam reagálásán – mondta Thomas. Ez volt a legtöbb, amit bocsánatkérés helyett mondani tudott.
– Én is túlpörögtem egy kicsit – ismerte be George. Levette tekintetét Thomas arcáról, most látta meg, melyik ágynál állt meg a másik. – Szegény Mr. Harwick. Ha már ágyhiányról van szó: ennek az ágynak is vehetnénk jobb hasznát.
Thomas önkéntelenül is elmosolyodott.
– Az a baj – tette hozzá George –, hogy Mr. Harwick sokáig itt marad, hacsak…
– Hacsak? – kérdezte Thomas.
– Hacsak, ahogy mondani szokták, ki nem húzzuk a konnektorból a dugót – mosolygott George.
Thomas menni próbált, de George szelíden visszatartotta.
Vajon miért érzi szükségesnek ez az ember, hogy örökösen fogdossa, tűnődött Thomas.
– Mondd csak – kérdezte George –, neked volna merszed kihúzni a villásdugót?
– Nem, míg nem beszélek előbb Rodney Stoddarddal, a filozófussal – válaszolta gúnyosan Thomas. – És te, George? Úgy látom, bármire hajlandó vagy, hogy több ágyat szerezz.
George nevetett, és elvette a karját. – Mindannyiunknak megvannak a magunk titkai! Eszembe se jutott volna. Hogy azt mondod, beszélsz Rodneyval. Ez jó. – George megint megbökte kicsit Thomast, búcsút intett az osztályon dolgozó nővéreknek, és elment.
Thomas utánanézett, azután újra a páciensre pillantott, és átgondolta George megjegyzését. Egy-egy agyhalott pácienst néha lekapcsoltak az életfenntartó készülékekről, de ezt se az orvosok, se a nővérek nem ismerték be.
– Dr. Kingsley?
Thomas megfordult, az intenzív osztály egyik írnoka állt előtte.
– Az üzenőszolgálata van a vonalban.
Thomas még egy utolsó pillantást vetett Ballantine betegére, azután a középen álló pulthoz lépett, és azon spekulált, hogyan vehetné rá Ballantine-t, engedje át komplikált eseteit. Thomasnak az volt a meggyőződése, hogy ezek az "előre nem látható" és "elkerülhetetlen" tragédiák nem következnének be, ha ő végezné a műtétet.
Leplezetlen idegességgel jelentkezett a telefonban. Valahányszor az üzenetközvetítő szolgálata kereste, az mindig rosszat jelentett. Ám ezúttal a központos csak annyit mondott, mihelyt lehet, hívja föl az édesanyját.
Meghökkent, visszahívta. Anyja sosem kereste napközben, csak ha valami fontos dologról volt szó.
– Elnézést, hogy zavarlak, drágám – szólt Patricia.
– Miről van szó? – kérdezte Thomas.
– A feleségedről.
Kis szünet állt be. Thomas érezte, mint párolog el a türelme.
– Anya, az igazat megvallva elég sok a dolgom.
– A feleséged meglátogatott ma délelőtt.
Thomas egy röpke pillanatig arra gondolt, Cassi szóba hozta az ő impotenciáját. Azután belátta, hogy ez lehetetlen. Ám anyja ennél ijesztőbbet közölt.
– Arra célzott, hogy rászoktál valamire. Dexedrin, mintha ezt mondta volna. Thomas úgy megdühödött, hogy szólni is alig tudott.
– Mi-mit mondott még? – dadogta aztán.
– Szerintem ez épp elég, nem gondolod? Azt mondta, drogokkal élsz. Én óvtalak ettől a lánytól, de nem hallgattál rám. De nem ám. Te jobban tudtad…
– Majd este beszélünk – szakította meg mutatóujjával a vonalat Thomas.
Kezében még mindig ott volt a hallgató, küszködött, hogy úrrá legyen indulatán. Természetesen bevesz néhanap egy tablettát. Bárki más is. Hogyan merészeli Cassi elárulni őt, ekkora ügyet kavarni belőle az anyjánál? Drogokkal él! Uramisten, egy-egy tabletta nem jelenti azt, hogy rászokott.
Thomas hirtelen ötlettel feltárcsázta Dorist a lakásán. Titkárnője lihegve kapta föl a harmadik csöngetésre.
– Mit szólnál hozzá, ha meglátogatnálak? – kérdezte Thomas.
– Mikor? – kérdezte vissza lelkesen Doris.
– Néhány perc múlva. Itt vagyok a kórházban.
– Isteni lenne – mondta Doris. – Örülök, hogy megtaláltál. Épp most jöttem föl a lépcsőn.
Thomas letette a hallgatót. Belenyilallt a félelem. És ha ugyanaz lesz Dorisszal, mint tegnap este Cassivel? Tudta, jobb, ha nem gondol rá. Sietve bonyolította le hátralévő vizitjeit.
Doris csak néhány háznyira lakott a kórháztól, a Bay State Roadon. Míg Thomas a lány lakása felé gyalogolt, képtelen volt kiűzni a fejéből, amit Cassi tett. Miért akarja a felesége így provokálni? Érthetetlen. Komolyan azt hiszi, hogy ő nem tudja meg? Lehet, hogy valami illogikus módon így akarja visszaszerezni őt. Thomas felsóhajtott. A házasság Cassivel nem lett az az álom, amelyet elképzelt.
Thomas akkoriban úgy hitte, csoda nagy kincsre tett szert. Annyian nyüzsögtek Cassi körül, hogy bizonyos volt benne: valami különlegesség ez a lány. Még George is bolondult érte, egy-két randevú után feleségül akarta venni.
Doris hangja az elektromosságtól eltorzítottan érkezett felé a kaputelefonon át, mikor a csengőjét megnyomta. Elindult fölfelé a lépcsőn, és már hallotta is az ajtó nyitását.
– Ez aztán a kellemes meglepetés – kiáltotta a lány, amikor ő még az első lépcsőpihenőnél tartott. Trikóból és sortból álló elnyűtt kocogószerelés volt rajta, a trikó alig takarta el a köldökét. Haja kibontva, hihetetlenül sűrű volt és fényes.
Thomas, miközben a lány bevezette és bezárta az ajtót, körülpillantott a lakásban. Hónapok óta nem járt itt, de nem sok változott, Parányi nappali szoba, a kis kandalló előtt egyetlen pamlag. A szoba végében az utcára néző ablakfülke. A kávézóasztalon metszett palack és két pohár. Doris Thomashoz lépett, és hozzásimult. – Diktálni szeretnél egy kicsit? – ugratta, és végighúzta kezét a férfi hátán. Thomasnak a potenciával kapcsolatos félelme azon nyomban eltűnt.
– Ugye nincs túl korán egy kis hancúrhoz? – kérdezte Doris, Thomashoz préselte magát, és érezte, amint a férfiban fölágaskodik a harci kedv.
– Nincs hát – húzta magával Thomas a pamlagra a lányt, az izgalomtól és a saját reakciója keltette megkönnyebbüléstől magánkívül szaggatta le a lány ruháit. S míg beléhatolt, megnyugtatta magát: a tegnap esti kudarc Cassi hibája volt, nem az övé. Az föl se ködlött benne, hogy aznap még egyetlen Percodant se vett be.

A sebészeti intenzív osztályon dolgozó nővérek tudták, hogy a problémáknak, különösen a komoly problémáknak az a szokásuk, hogy titokzatos módon egymásra halmozódjanak. Rosszul kezdődött az este, fél tizenkettőkor megállt egy tizenegy éves kislány szíve, akit aznap operáltak lépszakadás miatt. Szerencsére a gyerek szíve majdnem azonnal újra verni kezdett. A nővérek elképedtek, milyen rengeteg orvos jelentkezett a kóddal közhírré tett riasztásra. Egyszerre annyi volt az orvos, hogy egymásba botlottak.
– Vajon miért vannak ma ennyien idebenn? – kérdezte Andrea Bryant, az éjszakai főnővér. – Dr. Shermant rezidens kora óta nem láttam idebenn szombat éjjel.
– Nyilván sok sürgős eset került a műtőkbe – mondta rá a másik nővér, Trudy Bodanowitz.
– Aligha – mondta Andrea. – Beszéltem az ottani éjszakai főnővérrel, s az azt mondta, csak kettő van: egy sürgős szíves, meg egy combnyaktöréses.
– Ki érti ezt – nézett az órájára Trudy. Épp elmúlt éjfél. – Akarsz ma elsőként te szünetet tartani?
A lányok a középen álló pultnál ültek, és épp azt az adminisztrációs munkát fejezték be, amelyet a szívmegállás félbeszakított. Nem egy-egy páciens mellé voltak beosztva, hanem a központi állomáshoz tartoztak, és ők töltötték be a szükséges irányító funkciókat.
– Nem vagyok biztos benne, hogy akár egyikünk is kiveheti ma a szünetét – nézett körül a nagy, u alakú pulton Andrea. – Szörnyű rumli van itt. Semmi se tudja úgy fölborítani a munkarendet, mint ha épp műszakváltás után áll meg valakinek a szíve.
Az intenzív osztály nővérállomása a bonyolult elektronikus berendezések dolgában fölvette a versenyt egy Boeing 747-es repülőgép műszerfalával. A lányokkal szemközt tévéképernyők sora adott állandó kijelzést az osztály betegeiről. Legtöbbjét bizonyos határok közé állították be, úgyhogy a riasztójel akkor szólalt meg, ha az értékek túlságosan eltértek a normálistól. Míg a két nő beszélgetett, az egyik EKG-görbe elváltozott. Teltek a döntő percek, s eközben az addig szabályos görbe egyre akadozóbb lett. A végén megszólalt a riasztójelzés.
– A francba – szólalt meg Trudy, és fölnézett a sípoló oszcilloszkópernyőre. Fölállt, rácsapott a készülékre abban a reményben, hogy elektromos hiba okozza a riasztójelzést. Meglátta a rendellenes EKG-görbét, és átkapcsolt egy másik elvezetésre, még mindig reménykedett, hogy műszaki hibáról van szó.
– Kié? – kérdezte Andrea, és körülnézett, hol látni lázasan tevékenykedő nővéreket.
– Harwické – felelte Trudy.
Andrea pillantása gyorsan dr. Ballantine katasztrofálisan operált betegének ágyára siklott. Nem volt mellette nővér, ez rendjén volt. Mr. Harwick rendkívüli stabilitást mutatott az elmúlt hetekben.
– Hívd a sebészeti rezidenst – szólt Trudy. Mr. Harwick EKG-ja tovább romlott, még aközben is, hogy Trudy figyelte. – Odanézz, ennek mindjárt megáll a szíve.
A monitorra mutatott, amelyen Mr. Harwick EKG-ja jellegzetes változásokat mutatott, mintha a szíve megállna, vagy kamrafibrillációba menne át.
– Riasszak? – kérdezte Andrea. A két nő egymásra nézett.
– Dr. Ballantine azt mondta: "nem kell riasztás" – mondta Trudy.
– Tudom – felelte Andrea.
– Mindig pocsék érzés az ilyen – nézett újra az EKG-ra Trudy. – Jobb lenne, ha nem hoznának bennünket ilyen kellemetlen helyzetbe. Ez nem tisztességes.
Trudy nézte, mint laposodik el az EKG-vonal, csak időnként vibrál egy parányit. Mr. Harwick már nem él.
– Hívd a rezidenst – szólt mérgesen Trudy. Megkerülte a pultot, és Mr. Harwick ágya felé indult. A légzőkészülék még mindig töltötte-ürítette levegővel a tüdejét, s ettől úgy nézett ki, mintha élne.
– Hát ettől nem kapsz kedvet rá, hogy megoperáltasd magad – tette le a telefont Andrea.
– Vajon mi történhetett? Olyan stabil volt – mondta Trudy.
Trudy a légzőkészülékhez nyúlt, és kikapcsolta. A sziszegő zaj elhallgatott. Mr. Harwick mellkasa beesett, és nem moccant többé.
Andrea fölébe nyúlt, és kikapcsolta az infúziót. – Talán így a legjobb. A család most legalább lezárja az ügyet, és élheti tovább a saját életét.

Ötödik fejezet

Két hét telt el azóta, hogy Thomas megtudta: Cassi fölkereste Patriciát. Veszekedésük rövid volt, ám a feszültség elviselhetetlen. Még Thomas is észrevette, hogy egyre jobban rászokott a Percodanra, de be kellett vennie valamit, hogy csillapítsa szorongását.
Megkésve futott végig a hallon a havi halálozási esetmegbeszélésre, s közben érezte, hogy lüktet a pulzusa.
A gyűlés már megkezdődött, s a sebész főrezidens épp az első esetet mutatta be, egy baleset áldozatát, aki röviddel azután hunyt el, hogy bevitték az elsősegély-helyiségbe. A rezidens és a belgyógyász nem vette észre a figyelmeztető jeleket, hogy a szívburok megsérült, és megtelik vérrel. Minthogy beavatkozás nem történt, a magánorvosok örömmel hárították a felelősséget a kórházi személyzetre.
Ha az eset a magánorvosi kar valamelyikén lett volna, a vita egészen másként alakul. Ugyanezt állapították volna meg, de az orvos mentségére felhozták volna, hogy a szívburokba került vérömlenyt nehéz diagnosztizálni, s hogy mindent megtett, amit csak lehetett.
Thomas már a kezdet kezdetén fölismerte, hogy a havonkénti halálozási konferencia sokkal inkább szolgál a bűntudat eloszlatására, mintsem a büntetésre, kivéve, ha a vétkes rezidens volt. Laikusok azt gondolnák, hogy a halálozási konferencia afféle ellenőrző szerepet tölt be, de sajnos nem ez a helyzet, állapította meg kiábrándultán Thomas. És a következő ügy be is bizonyította a nézetét.
Dr. Ballantine lépett a pódiumra, hogy ismertesse Herbert Harwick esetét. Amikor a végére ért, egy kövérkés patológus rezidens gyorsan lepörgette a boncolás eredményeit, köztük Harwick megmaradt agyának metszeteit.
Ezután úgy vitatták meg Mr. Harwick halálát, hogy szó se esett róla: a műtőben elszenvedett traumáját alighanem dr. Ballantine sebészi hibája okozta. A résztvevők általános véleménye szerint "mindnyájan Isten kezében vagyunk", ami bizonyos fokig igaz is. Thomas attól émelyedett el, hogy már senki nem emlékezett rá: hat hónapja Ballantine hasonló esetet mutatott be. A levegő okozta érelzáródás olyan komplikáció, amitől mindenki fél, s ami megesik néha, bármit csinál is az ember, de arra sosem figyeltek föl, hogy Ballantine-nál ez milyen gyakran s egyre sűrűbben fordul elő.
Thomas ugyanígy megrökönyödött azon, hogy egyetlen szó se esett Harwick voltaképpeni haláláról az intenzív osztályon. Thomas tudomása szerint a páciens hosszú időn át stabil volt, mielőtt hirtelen megállt a szíve. Thomas szétnézett a hallgatóságon, és nem értette, miért hallgat mindenki. Ez újra csak azt igazolja számára: hivatali szellemmel s bizottságosdival nem lehet problémákat megoldani, nem lehet irányítani.
– Ha nincs több hozzászólás – mondta Ballantine –, azt hiszem, rátérhetünk a következő esetre. Sajnos ezúttal is én ülök a vádlottak padján. – Megeresztett egy bágyadt mosolyt. – A páciens neve Bruce Wilkinson. Negyvenkét éves fehér bőrű férfi, akinek szívrohama volt és több helyen koszorúér-szűkülete, a beteg tehát megérett egy hármas bypassműtétre.
Thomas kihúzta magát székében. Nagyon világosan emlékezett Wilkinsonra, különösen arra az éjszakára, amikor ő próbálta föléleszteni. Lelki szemeivel még most is látta a szürrealisztikus jelenetet.
Ballantine tovább dünnyögött, túlságos részletességgel ismertette az esetet. A Thomas mellett ülő sebész álla előreesett mellkasára, egyenletes szuszogása elhallatszott az emelvényig. Ballantine végre befejezte, és így szólt: – Mr. Wilkinson a műtét után rendkívül szépen javult, egészen az azt követő negyedik éjszakáig. Amikor is meghalt.
Ballantine föltekintett papírjaiból. Arcán – nem úgy, mint az előző eset tárgyalásakor – kihívó kifejezés ült, mintha azt mondta volna: – Ebbe kössetek bele, ha tudtok.
Kis termetű, jól öltözött patológus rezidens kelt föl az első sorból, és az emelvény mögé lépett. Idegesen állítgatta a kis mikrofont, és fölébe hajolt abban a hitben, hogy közvetlenül abba kell beszélnie. Sipító, idegesítő elektronikus zaj keletkezett, s ő mentegetőzve hátrább lépett.
Thomas felismerte. Ez volt Robert Seibert, Cassi jó barátja.
Robertből, mihelyt belekezdett kórbonctani bemutatójába, eltűnt az idegesség minden jele. Jó előadó volt, különösen Ballantine-hoz képest, s úgy rendezte anyagát, hogy csak a jelentős szempontokat említette. Diasorozatot mutatott be, és kiemelte, hogy noha a páciensről azt mondották, halálakor mélyen és sötéten el volt kékülve, ennek ellenére a légutakat semmi se zárta el. Ezután bemutatott egy mikrofotográfiát, amelyen látszott, hogy a tüdőben nem volt alveoláris probléma. Egy másik diapozitív-sorozat azt bizonyította, hogy nem volt tüdőembólia sem. Újabb mikrofotográfia-sorozat következett, amelyből kitűnt: semmi jele annak, hogy a halált megelőzőleg nőtt volna a bal vagy a jobb pitvari nyomás. Az utolsó képsor pedig arra utalt, hogy az áthidaló ereket gyakorlottan varrták helyükre, s hogy újabb szívizominfarktusnak semmi jele.
A villany újra kigyulladt.
– Mindez azt mutatja… – mondta Robert, és megállt, mint aki hatásszünetet tart –, hogy ebben az esetben nincs halálok.
A hallgatóság meglepődött. Erre a megállapításra senki se számított. Akadtak, akik még föl is nevettek, s egy ortopéd orvos megkérdezte, nem ébredt-e föl a halott a ravatalon. Újabb nevetés. Robert elmosolyodott.
– Nyilván szélütés volt – szólalt meg valaki Thomas mögött.
– Ez jó föltételezés – mondta Robert. – Szélütés, amely leállította a légzést, s a szív az oxigénhiányos vért pumpálta. Ez indokolná a mély elkékülést. De agytörzsi roncsolódást okozott volna. Milliméterről milliméterre átvizsgáltuk az agyat, és semmit sem találtunk.
A hallgatóság most néma maradt.
Robert további hozzászólásokra várt, de nem volt több. Ekkor előrehajolt, és beleszólt a mikrofonba: – Szíves engedelmükkel bemutatnék még egy diapozitívet.
Ügyesen sikerült megmozgatnia az egybegyűltek képzeletét.
Thomas sejtette, mi következik.
Robert leoltotta a villanyt, majd bekapcsolta a vetítőt. A kivetített táblázat tizenhét esetről szólt, s összevethető adatokat tartalmazott a betegek koráról, neméről és kórtörténetének lényeges pontjairól.
– Egy ideje a Mr. Wilkinsonéhoz hasonló esetekkel foglalkozom – mondta Robert. – Ez az ábra azt van hivatva bemutatni, hogy esete nem elszigetelt. Én magam négy hasonló esettel találkoztam az elmúlt másfél év során. Amikor utánanéztem az irattárban, még tizenháromra leltem. Megfigyelhetik: mindnek szívműtétje volt. Egyik esetben sem találták meg a halál határozott okát. A jelenséget Hirtelen Sebészeti Halálnak, HSH-nak kereszteltem el.
A fények újra kigyulladtak.
Ballantine arca élénkvörösre váltott. – Mit művel itt? – fröcskölt Robertre,
Más körülmények közt Thomas megsajnálta volna Robertet. Váratlan bemutatója nem illett bele a halálozási konferencia szűk napirendjébe.
Thomas körülpillantott a helyiségben, és sok mérges arcot látott. Nem meglepő. Az orvosok nem szeretik, ha megkérdőjelezik szakértelmüket. És semmi kedvük a maguk háza előtt söpörni.
– Ez halálozási konferencia, nem nagyelőadás – mondta épp Ballantine. – Nem azért jöttünk, hogy oktassanak.
– Úgy gondoltam, megvilágító szerepet játszhatna Mr. Wilkinson esetének megvitatásában…
– Úgy gondolta – ismételte gúnyosan dr. Ballantine. – Nos, tájékoztatásul közlöm, hogy maga konzultánsként van itt. Volt valami meghatározott mondanivalója azzal, hogy elénk tárta az állítólagos hirtelen sebészeti halálesetek listáját?
– Nem volt – ismerte be Robert.
Noha Thomas szívesebben maradt csöndben az efféle tanácskozásokon, meg kellett kérdeznie valamit: – Elnézést, Robert – kiáltotta. – Mind a tizenhét mélyen el volt kékülve?
Robert örömmel fogadta a hallgatóság köréből érkező kérdést. – Nem – mondta a mikrofonba. – Csak öt.
– Ez azt jelenti, hogy a halál fiziológiai oka nem volt azonos valamennyi esetben.
– így igaz – mondta Robert. – Hatnak görcsei voltak a halált megelőzőleg.
– Alighanem légembóliától – mondta egy másik sebész.
– Nem hiszem – mondta Robert. – Mindenekelőtt: a görcsök három vagy még több nappal a műtét után jelentkeztek. Ekkora késedelmet nehéz lenne megmagyarázni. Azonkívül az agy boncolásakor nem találtunk levegőt.
– Lehet, hogy felszívódott – mondta valaki más.
– Ha elegendő levegő került be ahhoz, hogy görcsös rohamokat és halált idézzen elő, akkor ahhoz is elegendőnek kellett lennie, hogy lássuk.
– És kik voltak a sebészek? – kérdezte a Thomas háta mögött ülő férfi. – Van, aki gyakrabban van képviselve, mint a többi?
– Az esetek közül nyolcan – válaszolta Robert – George Sherman betegei voltak.
A terem hátsó részében beszélgetés zsivaja tört fel. George dühödten fölpattant, Ballantine letaszigálta Robertet a dobogóról.
– Ha nincs több hozzászólás… – szólt Ballantine.
George szólalt föl: – Szerintem dr. Kingsley érvelése rendkívül meggyőző volt. Kimutatta, hogy ezekben az esetekben a halál mechanizmusa különbözött egymástól, s ezzel arra utalt, hogy semmi ok nincs az esetek méricskélésére és összekapcsolására. – George Thomasra nézett.
– Pontosan – mondta Thomas. Jobban örült volna, ha George vízbe fullad, vagy kiúszik egyedül, de úgy érezte, válaszolnia kell. – Felmerült bennem, hogy Robert azért viszonyította egymáshoz az eseteket, mert hasonlóságot látott a halálok között, de úgy látszik, nem így áll a dolog.
– A viszonyítás alapja az volt – szólalt meg Robert –, hogy ezek az elhalálozások, főleg az utóbbi néhány évben, akkor történtek, amikor a páciensek látszólag szépen gyógyultak, s anatómiai vagy fiziológiai ok nem volt.
– Helyesbítek – szólt George. – A patológiai osztály nem talált okot.
– Ez ugyanaz – mondta Robert.
– Nem egészen – így George. – Meglehet, egy másik patológiai osztály megtalálta volna az okokat. Azt hiszem, ez inkább magára és a kollégáira vet fényt, mint bármi másra. És felelőtlenség ilyen alapon olyasmire célozgatni, hogy valami szabálytalanság van operatív tragédiák sora mögött.
– Úgy van! Úgy van! – kiáltotta egy ortopéd sebész, és tapsolni kezdett. Robert gyorsan lelépett a pódiumról. A teremben feszült lett a légkör.
– A következő halálozási konferencia mához egy hónapra, január hetedikén lesz- közölte Ballantine, közben kikapcsolta a mikrofont, és összeszedte a papírjait. Lejött a dobogóról, és Thomashoz ment.
– Úgy látom, ismered a srácot – mondta. – Ki a csuda ez?
– Robert Seibertnek hívják – mondta Thomas. – Másodéves patológus rezidens.
– Formalinba rakatom a tokit a srácnak. Mit gondol ez a kis gané, ki ő, hogy idejön és szókratészi erkölcsbírának játssza meg magát?
Thomas látta Ballantine válla fölött, hogy George közeledik feléje. Éppoly dühös volt, mint Ballantine.
– Megszereztem a nevét – közölte George vészjóslón, mintha titkot derített volna ki.
– Már tudjuk – mondta Ballantine. – Csak másodéves.
– Csodálatos – mondta George. – Nemcsak filozófusokkal kell megbirkóznunk, hanem nagyokos patológus rezidensekkel is.
– Hallottam, hogy a radiológián, az egyik katéterszobában is volt egy haláleset ebben a hónapban – mondta Thomas. – Hogy lehet, hogy nem esett szó róla?
– Ja, Sam Stevensre gondolsz – mondta George, és idegesen nézte a helyiségből épp távozó Robertet. – Mivel szívkatéterezés közben történt a haláleset, a belgyógyászok akarták elővezetni a saját halálozási konferenciájukon.
Thomas nézte a füstölgő dr. Ballantine-t és George-ot, s közben arra gondolt, ugyan mit szólnának ezek, ha tudnák, hogy Cassi is részt vett az úgynevezett HSH-kutatásban. Mindnyájuk javára remélte: Cassinek lesz annyi esze, hogy ne folytassa a közös munkálkodást Roberttel. Csak bajba kerülhet.

Cassi hanyatt feküdt a teljesen sötét vizsgálóhelyiségben, és szörnyen kellemetlenül érezte magát. Fájdalmat nem érzett, csak ahhoz igen hasonlót, mert nem volt szabad mozdítania a szemét, amíg dr. Martin Obermeyer, a szemészeti osztály főorvosa intenzív, erős fényt bocsátott bal szemébe. A kellemetlenségnél is rosszabb volt a félelem: mit mond majd az orvos. Cassi tudta, ő maga aligha tehet szembajáról. Kétségbeesetten remélte, hogy dr. Obermeyer valami megnyugtatót mond a vizsgálat után. De az orvos vészjóslóan hallgatott.
Anélkül, hogy akár egy szót is szólt volna, Cassi jó szemébe vetette a fényt. A fénysugár az orvos fejére erősített szerkezetből jött, ez a bányász lámpájához hasonlított, de bonyolultabb volt annál. A bal szeme is élesnek érezte a fényt, ám amikor a jó szemére vetült, akkora lett az intenzitása, hogy Cassi attól tartott, ez önmagában is elég ahhoz, hogy károsodást okozzon.
– Kérem, Cassi – szólt dr. Obermeyer, fölemelte a fénysugarat, és a műszer nézőjén át tekintett rá. – Kérem, tartsa mozdulatlanul a szemét. – Egy kis fém karcolótűt nyomott rá.
Kicsordultak a könnyei az ingertől, és érezte, hogy végigfolynak arca két oldalán. Vajon meddig bírja még? Akaratlanul is megmarkolta a vizsgálóasztalt borító lepedőt. Abban a pillanatban, amikor már-már azt hitte, nem bír tovább nyugton maradni, a fény eltűnt, de Cassi még az után se látott jól, hogy dr. Obermeyer bekapcsolta a fölső világítást. Csak foltnak látta az orvost, aki íróasztalához ült, és írni kezdett.
Cassit bántotta, hogy a doktor ennyire hallgat. Nyilván haragszik rá.
– Fölülhetek? – kérdezte bizonytalanul.
– Nem tudom, miért kérdi a véleményemet – szólt dr. Obermeyer –, amikor semmiben se fogad szót nekem. – Meg se fordult beszéd közben.
Cassi fölült, és leeresztette lábát az asztal oldalán. Jobb szeme kezdett rendbejönni az éles fény okozta megpróbáltatás után, látása azonban homályos maradt a cseppektől, melyekkel a pupilláját kitágították. Egy pillanatig nézte dr. Obermeyer hátát, és a megjegyzését dolgozta föl. Számított rá, hogy az orvos haragszik, amiért lemondta az előző vizsgálati időpontot, de nem hitte, hogy ennyire.
Obermeyer csak akkor fordult vissza, amikor végzett az írással, és összecsukta Cassi kórlapját. Alacsony, kerekes zsámolyon ült, s most odagördült, szembe vele.
Cassi látószintje a vizsgálóasztal széléről jó harminc centivel magasabban volt, mint az orvosé. Jól látta a férfi fején a fényes területet ott, ahol ritkult a haja. Nem volt éppen jóképű férfi, vonásai teltek és súlyosak, homloka közepén pedig mély ránc húzódott. Az egész együtt mégse volt taszító. Arca intelligenciát és komolyságot sugárzott, s Cassi mindkét tulajdonságot vonzónak találta.
– Azt hiszem, nyílt lehetek – kezdte. – Semmi jele, hogy a vér felszívódott volna a bal szeméből. Sőt, úgy látszik, újabb vér került bele.
Cassin nem látszott, mennyire szorong. Úgy bólintott rá, mintha egy másik beteggel foglalkozó megbeszélésen venne részt.
– Még mindig nem látom a retinát – mondta dr. Obermeyer. – Ennek következtében nem tudom, honnan jön a vér, vagy hogy kezelhető-e a sérülés.
– De hát az ultrahangvizsgálat… – kezdte Cassi.
– Azt bizonyította, hogy a retina nem vált le, legalábbis még eddig nem, de azt nem mutatja ki, honnan ered a vérzés.
– Talán ha várnánk egy kicsit.
– Ha eddig nem tisztult föl, rendkívül valószínűtlen, hogy ezután fog. Közben pedig elvész az utolsó esélyünk, hogy kezelni tudjuk. Cassi, meg kell nézzem a szemfeneket. El kell távolítanunk az üvegtestet.
Cassi félrenézett. – Nem várhatnánk mondjuk egy hónapig?
– Nem – felelte dr. Obermeyer. – Cassi, maga már eddig is rávett, hogy tovább halogassuk, mint ahogyan akartam. Azután lemondta a legutóbbi vizsgálati időpontot. Úgy látszik, nem érti, mi forog kockán.
– Tudom, mi forog kockán – mondta Cassi. – Épp csak az a baj, hogy az időpont nem a legjobb.
– Műtétre sose jön el a legjobb időpont – mondta dr. Obermeyer. – Legfeljebb a sebésznek. Jegyezzük elő a dolgot, és lássunk hozzá.
– Meg kell beszélnem Thomasszal – mondta Cassi.
– Hogyan? – kérdezte meglepetten dr. Obermeyer. – Még nem számolt be neki róla?
– De, de igen – felelte gyorsan Cassi. – Csak az időpontról nem.
– Mikor beszélheti meg az időpontot Thomasszal? – kérdezte lemondólag dr. Obermeyer.
– Hamar. Tulajdonképpen akár ma este. Holnap újra eljövök, megígérem. – Lesiklott az asztalról, és talpra állt.
Megkönnyebbült, hogy elszabadult a szemész rendelőjéből. A szíve legmélyén tudta, hogy az orvosnak igaza van; el kell távolítani az üvegtestet. De nehéz lesz megmondani Thomasnak. Cassi megállt a szakrendelő-épület ötödik emeleti folyosójának végén; ugyanebben az épületben van Thomas rendelője is. Kibámult az ablakon a kora decemberi városra, kopár fákkal szegélyezett utcáira, sűrűn sorakozó téglaépületeire.
Mentőautó szirénázott végig a Commonwealth Sugárúton, lámpája villogott. Cassi lehunyta jobb szemét, s a színhely eltűnt, csak a fény maradt. Rémülten nyitotta ki újra a szemét, hogy visszafogadja a világot. Tennie kell valamit. Beszélnie kell Thomasszal, a köztük lévő nehézségek ellenére, amelyek a Patriciánál tett vizitje óta feszültek közöttük.
Cassi nem bánta volna, ha az a két héttel ezelőtti szombat sose esett volna meg. Csak legalább Patricia ne hívta volna föl Thomast! Ám ez természetesen túl nagy kívánság lett volna. Cassi akkor azt várta, hogy Thomas dühösen jön haza, ehelyett a férfi egyáltalában nem jött. Cassi fél tizenegykor végre fölhívta Thomas üzenőszolgálatát. Csak ekkor tudta meg, hogy Thomas soron kívüli műtétet végez. Üzent neki, hívja vissza, és kettőig várt, végül könyvvel a kezében, lámpafényben elaludt. Thomas csak vasárnap délután jött haza, és ahelyett, hogy ordított volna, szólni sem volt hajlandó hozzá. Célzatos nyugalommal hordta át ruháit a vendégszobába, a dolgozószoba mellé.
Aztán egy hét múlva végre kirobbant Thomas dühe. Jelentéktelen esemény váltotta ki: Cassi a konyhakőre ejtett egy Waterford-poharat. Thomas odarohant, és ordítozni kezdett, azzal vádolta Cassit, hogy álnok, és hogy az ő háta mögött manőverez. Hogyan merészelt Cassi Patriciához menni és drogszedéssel vádolni őt, Thomast?
– Természetesen bekapok néhanap egy tablettát – mondta Thomas, amikor végre lehalkította a hangját. – Vagy azért, hogy segítsen elaludnom, vagy azért, hogy segítsen ébren maradnom egész éjszaka. Mondjál nekem egyetlen orvost, aki soha nem vett be a saját gyógyszereiből! – Ujjával döfködte Cassit a nyomaték kedvéért.
Minthogy néhanap Cassi is bevett egy-két Valiumot, nem akart ellentmondani Thomasnak. Ezenkívül ösztöne azt súgta: maradjon nyugton, hadd engedje szabadon a dühét Thomas.
Thomas valamivel visszafogottabb hangon megkérdezte: mi az isten csudájának ment el Patriciához. Cassi jobban tudja bárkinél, mennyit nyaggatja őt az anyja még akkor is, ha senki nem ad rá efféle rémületes indokot.
Cassi úgy érezte, Thomas kiüvöltötte magát, és megpróbált magyarázkodni. Elmondta: megrémült, amikor rátalált a Dexedrinre és, tévesen, úgy hitte, Patricia lenne a legalkalmasabb rá, hogy segítsen, ha Thomasnak valami problémája van. – Azt pedig sosem mondtam, hogy rászoktál.
– Anyám szerint ezt mondtad – vágta rá Thomas. – Kinek higgyek? – tárta szét a karját méltatlankodva.
Cassi nem válaszolt, noha kísértést érzett rá, hogy azt mondja: ha Thomas a negyvenkét év során, amióta Patriciával él, nem tudja erre a választ, akkor sohase fogja tudni. Ehelyett mentegetődzött, hogy a Dexedrin megtalálása után ilyen következtetésekre jutott, s ráadásul még az anyósához is elment. Könnyek között mondta el neki, mennyire szereti, és magában beismerte: jobban félt attól, hogy Thomas elhagyja, mint attól, hogy esetleg gyógyszereket szed. Azt akarta, hogy kapcsolatuk újra a régi legyen. Cassi eldöntötte: ha a feszültség azzal kezdődött, hogy ő a diabéteszéről panaszkodott, akkor ezúttal megóvja Thomast attól, hogy bármit is tudjon az ő bajairól. Ám szeme most rákényszerítené Cassit, hogy szóba hozza a témát. Újabb szirénázó mentőautó hozta vissza a jelenbe. Bármennyire nem akarta is felizgatni Thomast, tudta, nem tehet mást. Nem fekhet be a kórházba megoperáltatni magát anélkül, hogy elmondaná neki, még akkor se, ha lenne mersze hozzá. Cassi szörnyen rossz előérzettel nyomta meg a lift hívógombját. Most keresi föl Thomast. Ismerte önmagát: attól tartott, ha kivárja, amíg este hazaérnek, nem lesz képes szóba hozni a témát.
Azon volt, hogy ne gondolkodjék többet, nehogy meggondolja magát, elindult Thomas rendelője felé, és belökte az ajtót. Szerencsére a váróhelyiségben nem voltak páciensek. Doris felnézett írógépe fölött, és mint máskor, nyomban tovább dolgozott, még csak tudomásul se vette Cassi ottlétét.
– Benn van Thomas? – kérdezte Cassi.
– Igen – felelte Doris anélkül, hogy abbahagyta volna a gépelést. – Az utolsó páciense van nála.
Cassi leült a rózsaszínű pamlagra. Nem tudott olvasni, mert szeme még nem heverte ki a belecsöpögtetett szer homályosító hatását. Mivel Doris nem nézett Cassire, ő nyugodtan nézhette Dorist. Észrevette, hogy a lánynak új frizurája van. Cassi úgy találta, Doris jobban mutat így, mint a szokásos szigorú konttyal.
Egy páciens lépett ki a rendelőből. Túláradó jókedvvel mosolygott Dorisra. – Őrületesen jól érzem magam – mondta. – A doktor úr azt mondja, teljesen rendbejöttem. Azt csinálhatok, amit csak akarok.
Míg a kabátját fölhúzta, így szólt Cassihez: – Dr. Kingsleynél nincs jobb orvos. Ne aggódjék, ifjú hölgy. – Dorishoz fordult, köszönetet mondott, csókot intett felé, és elment.
Cassi sóhajtva kelt föl. Tudta ő, hogy Thomas nagyszerű orvos. Bárcsak ő is kiválthatná férjéből azt az együttérzést, amit Thomas – Cassi hite szerint – a betegeinek nyújt.
Thomas épp diktált, amikor Cassi belépett a rendelőjébe. – Még egyszer köszönöm, vessző, Michaelnek, vessző, ezt az érdekes esetet, vessző, és ha bármiben segítségére lehetek az irányító munkájával kapcsolatban, vessző, nyugodtan keressen meg. Új bekezdés. Kiváló tisztelettel, diktálás vége.
Thomas kikapcsolta a diktafont, és megpördült székében. Kiszámított közönnyel nézett Cassire.
– Minek köszönhetem a megtiszteltetést, hogy fölkerestél? – kérdezte.
– Épp most jövök a szemésztől – mondta Cassi, és igyekezett uralkodni magán.
– Derék dolog.
– Beszélnem kell veled.
– Jó lenne, ha röviden – pillantott az órájára Thomas. – Meg kell néznem az egyik betegemet, aki kardiogénsokkban van.
Cassi érezte, mint száll el a mersze. Valami jelre volt szüksége, hogy Thomas nem lesz ideges, ha ő újra előhozakodik a betegségével. De Thomas viselkedése csupán agresszív közönyre vallott. Mintha arra biztatná Cassit, hogy lépjen át egy tetszőleges vonalat.
– Nos? – kérdezte Thomas.
– Ki kellett tágítania a pupillámat – kerülgette a témát Cassi. – Kissé rosszabbodott a dolog. Nem mehetnénk haza hamarabb?
– Sajnos nem – állt föl Thomas. – Csaknem biztos vagyok benne, hogy azt a beteget, akit most megnézek, soron kívül meg kell műteni. – Levette fehér köpenyét, fölakasztotta a vizsgálóhelyiségbe vezető ajtón lévő akasztóra. – Sőt, lehet, hogy itt töltöm az éjszakát a kórházban.
Cassi egy szót se szólt a szeméről. Azt tudta, hogy elő kell hozakodnia a saját műtétjével, de képtelen volt rá. Ehelyett így szólt: – A tegnap éjjelt is a kórházban töltötted, Thomas. Túlságosan megerőlteted magad. Többet kell pihenned.
– Valamelyikünknek dolgoznia is kell – mondta Thomas. – Mindenki nem lehet ideggyógyász. – Fölvette öltönye zakóját, azután újra íróasztalához lépett, hogy kihúzza diktafonjából a szalagot.
– Nem tudom, képes leszek-e kocsit vezetni ezzel az elhomályosított szemmel – szólt Cassi. Tudta jól, semmi értelme, hogy reagáljon Thomasnak a pszichiátriára tett lenéző megjegyzésére.
– Két választásod van – mondta Thomas. – Maradj itt, míg a csöppek hatása elmúlik, vagy töltsd az éjszakát a kórházban. Tégy, ahogy jónak látod. – Thomas elindult az ajtó felé.
– Várj – kiáltotta kiszáradt szájjal Cassi. – Beszélnem kell veled. Szerinted el kell távolíttatnom az üvegtestet?
Hát kinyögte. Cassi letekintett, és észrevette, hogy a kezét tördeli. Zavartan abbahagyta, azután nem tudta, mit kezdjen vele.
– Meglep, hogy még érdekel a véleményem – vágta rá Thomas. Kis mosolya eltűnt. – Sajnos nem vagyok szemsebész. Halvány sejtelmem sincs, van-e szükséged üvegtest-eltávolításra. Ezért küldtelek Obermeyerhez.
Cassi érezte, mint hatalmasodik el férjében a düh. Pontosan az történt, amitől tartott. Csak rosszabb lesz minden attól, hogy beszámolt neki a szeme állapotáról.
– Másfelől – szólt Thomas – nem lehetne alkalmasabb időpontban tárgyalni ilyesmiről? Odafönn haldoklik egy betegem. Ez a te szemproblémád hónapok óta tart. Erre beállítasz, amikor egy sürgős ügy kellős közepében vagyok, és most akarod megtárgyalni. Az isten szerelmére, Cassi. Néha mégiscsak eszedbe juthatna, hogy rajtad kívül más is van a világon!
Az ajtóhoz sietett, föltépte, és már ott se volt.
Thomasnak sok mindenben igaza van, gondolta Cassi. Alkalmatlan volt Thomas rendelőjében előhozakodni a szembajával. Tudta, amikor férje azt a betegét emlegette, aki "odafönn haldoklik", ezt komolyan mondta.
Cassi állkapcsa megfeszült, míg kifelé ment a rendelőből. Doris nagy gépelőműsorszámot alakított, de Cassi biztos volt benne: hallgatózott az előbb. Cassi a liftek felé menet elhatározta, hogy visszamegy a Clarkson Kettőre. Az legalább megmenti attól, hogy túl sokat gondolkodjék. Amellett tudta, hogy most nem képes vezetni, legalábbis egy ideig nem.
Visszament az osztályra, a délutáni munkacsoportülés még javában tartott.
Cassi előzőleg elintézte, hogy a nap hátralevő részében szabad lesz, és nem volt sok kedve beszállni a csoportértekezletbe. Attól tartott, ha barátok közé kerül, kevéske kis önuralma is összeomlik, és elsírja magát. Örült a váratlan lehetőségnek, hogy észrevétlen ért a rendelőjéhez, besurrant, és gyorsan behúzta maga után az ajtót. Megkerülte a fém-műanyag íróasztalt, amely gyakorlatilag a szoba egész szélességét betöltötte, és letelepedett az ócska forgószékbe. Cassi már megpróbálta vidámabbá tenni ezt az odút néhány élénk impresszionista festmény reprodukciójával, amelyeket a Harvard szövetkezeti boltjában vásárolt. Erőfeszítése nem sokat ért. A szoba az erős mennyezeti neonvilágítással még mindig kihallgatócellára hasonlított.
Kezébe temette az arcát, és gondolkodni próbált, de csak a Thomasszal kapcsolatos problémákra tudott koncentrálni. Csaknem megkönnyebbült, amikor éles kopogtatás hallatszott az ajtaján. Mielőtt válaszolhatott volna, William Bentworth már be is lépett.
– Megengedi, hogy leüljek, Cassidy doktornő? – kérdezte Bentworth olyan udvariasan, ami csöppet se volt rá jellemző.
– Hogyne – felelte Cassi, és meglepődött, hogy az ezredes saját elhatározásából bejött a szobájába. Bentworth gondosan öltözött föl, barnás pantallót és frissen vasalt flanelinget viselt. Cipője gondos tisztogatásról tanúskodott.
Az ezredes mosolygott: – Nem zavarja, ha rágyújtok?
– Nem – mondta Cassi. Igazság szerint zavarta, de úgy érezte, ez is a meghozandó áldozatok sorába tartozik. Némelyeknek minden segítséget meg kell adni ahhoz, hogy kinyíljanak és beszéljenek. Megeshet, hogy egy rágyújtás is fontos mankó lesz. Bentworth hátradőlt, és elmosolyodott. Ragyogó kék szeme most volt először szívélyes és barátságos. Jóképű, széles vállú férfi volt, haja sűrű és sötét, vonásai szögletesek, arisztokratikusak.
– Jól van, doktornő? – kérdezte Bentworth, előredőlt, és Cassi arcát tanulmányozta.
– Tökéletesen. Miért kérdi?
– Meglehetősen zaklatottnak látszik.
Cassi fölnézett a Monet-nyomatra, amelyen egy kislány meg az anyja állt a pipacsmezőben. Igyekezett összeszedni a gondolatait. Kissé megrémítette a fölismerés, hogy egy páciens ilyen éles szemű lehet.
– Talán bűntudata van – dobta be Bentworth, és gondosan Cassitől elfelé fújta a füstöt.
– Ugyan miért lenne bűntudatom?
– Mert, szerintem, szándékosan kerül engem.
Cassinek eszébe jutott, amit Jacob a határeset-személyiségek állhatatlanságáról mondott; Bentworth mostani magatartását összevetette azzal, hogy kezdetben nem volt hajlandó szóba állni vele.
– És azt is tudom, miért kerül – folytatta Bentworth. – Azt hiszem, fél tőlem. Ha így van, nagyon sajnálom. Minthogy sokáig szolgáltam a hadseregben, és parancsoláshoz szoktam, gondolom, néha erőszakos vagyok.
Cassi kurta pszichiátriai pályafutása során most először alakult ki spontánul közte és egy betege közt az, amiről a szakirodalomban olvasott. Nem volt kétsége: Bentworth manipulálni akarja.
– Mr. Bentworth… – kezdte Cassi.
– Bentworth ezredes – javította kimosolyogva William. – Ha én doktornőnek szólítom, eléggé logikus, hogy maga ezredesnek szólítson. Ez a kölcsönös tisztelet jele.
– Így igaz – mondta Cassi. – A lényeg az, hogy maga tette lehetetlenné a kettőnk közti beszélgetést. Ha vissza tud emlékezni, én számos alkalommal próbáltam kitűzni egy találkozási időpontot, de ön mindig azt állította, hogy valami sürgősebb dolga van. Most úgy hallom, ön többre megy a csoportfoglalkozással, mint a négyszemközti beszélgetéssel, így aztán nem erőltettem a dolgot. Ha beszélgetni óhajt, jegyezzük elő a dolgot.
– Imádnék beszélgetni magával – mondta Bentworth. – Nem lehetne most? Ráérek. Hát maga?
Cassi nem akart Bentworth manipulációjának prédájául esni, mert azt gondolta, hogy ez végül negatív hatással lesz a kapcsolatukra. Most nincs fölkészülve, s Bentworth, az újsütetű kedvessége ellenére megrémítette.
– Holnap reggel megfelelne? – kérdezte Cassi. – Közvetlenül a munkaértekezlet után.
Bentworth ezredes fölállt, elnyomta cigarettáját a Cassi asztalán álló hamutartóban. – Rendben van. Nagyon számítok rá. És remélem, jóra fordul az, amitől most gondterhelt, doktornő.
Kiment, Cassi beszívta a füstös levegőt, s maga elé képzelte Bentworth ezredest egyenruhában. Úgy érezte, hogy gáláns és rámenős lenne, lelki problémái pedig valószerűtlenek. Tudta, milyen súlyosak Bentworth rendellenességei, s megzavarta, hogy ilyen könnyen el lehet rejteni őket.
Még mielőtt lediktálhatta volna jegyzeteit, újra kinyílt az ajtaja; Maureen Kavenaugh jött be. Maureent egy hónappal ezelőtt vették föl ismétlődő, súlyos depresszióval. Férje bent járt, és megverte, azóta igencsak visszaesett. Legalább akkora meglepetés volt Maureent a szobáján kívül látni, mint amekkorát William Bentworth önkéntes látogatása okozott. Cassi már azon töprengett, nem tesznek-e titokban valami csodagyógyszert a betegek ételébe.
– Láttam, hogy az ezredes bejött a rendelőjébe – szólt Maureen. – Eszembe jutott, hogy a doktornő azt mondta, nem lesz benn ma délután. – Hangja egykedvű volt és érzelemmentes.
– Nem számítottam rá, hogy itt leszek – mondta Cassi.
– Nos, minthogy mégiscsak itt van, beszélhetnék magával egy percet? – kérdezte félénken Maureen.
– Természetesen – felelte Cassi. Nézte Maureent, amint becsukja az ajtót és leül.
– Tegnap, amikor beszélgettünk… – Maureen elbizonytalanodott, és szeme megtelt könnyel. Cassi elébe tolta a papír zsebkendős dobozt.
– Maga… maga azt kérdezte tőlem, szeretném-e látni a húgomat. – Maureen hangja olyan halk volt, hogy Cassi alig hallotta. Gyorsan bólogatott, sejtelme se volt, mi jár Maureen eszében. Az asszony kiborulása óta semmi iránt nem mutatott túlzott érdeklődést, pedig Cassi Elavilt írt elő neki. A munkaértekezleteken néhányan elektrosokkot javasoltak, de Cassi ellene volt, úgy gondolta, hogy az Elavil és a segítő beszélgetések megteszik a magukét. Cassit a leginkább az lepte meg, milyen élesen látja állapotának dinamikáját Maureen. Ám az, hogy tudomásul veszi a betegségét, nem adott automatikusan hatalmat Maureennek ahhoz, hogy befolyásolni is tudja.
Maureen beismerte, hogy ellenséges az anyjával szemben, aki elhagyta őt és a húgát, amikor még hátulgombolósak voltak, és a csinos fiatalabb leánytestvér iránti visszafojtott féltékenységet is megvallotta; húga megszökött és férjhez ment, Maureent pedig magára hagyta. Kétségbeesésében ő is férjhez ment, de nem a megfelelő emberhez.
– Gondolja, hogy a testvérem szívesen meglátogatna? – kérdezte végül Maureen, arca könnyben ázott.
– Szerintem biztosan – mondta Cassi. – De csak akkor tudjuk meg, ha maga megkéri.
Maureen kifújta az orrát. Haja összetapadt, ráfért volna a mosás. Elgyötört volt az arca, és a gyógyszerezés ellenére továbbra is fogyott.
– Nem merem megkérni – ismerte be Maureen. – Nem hiszem, hogy eljön. Miért jönne? Nem érdemlem meg. Reménytelen.
– Már az is reményteli dolog, hogy gondolkodik róla, beszéljen-e a húgával – mondta szelíden Cassi.
Maureen mélyet sóhajtott. – Nem tudom elhatározni magam. Ha fölhívom és megkérem, és nemet mond, akkor még rosszabb lesz minden. Szeretném, ha valaki más tenné meg. Fölhívná őt, doktornő?
Cassi elpirult. Saját határozatlanságára gondolt, ő se mert szembenézni Thomasszal. Maureen függősége, elhagyatottsága: nagyon is ismerős érzések. Ő is szerette volna, ha valaki más dönt helyette. Cassi kimerítő erőfeszítéssel igyekezett koncentrálni az előtte ülő asszonyra.
– Nem vagyok biztos benne, hogy az én dolgom megkeresni a húgát – mondta Cassi. – De beszélgethetünk róla. Azt jó ötletnek tartom, hogy találkozzék a húgával. Nem beszélhetnénk holnap bővebben? Úgy hiszem, kettőre van előjegyezve egy beszélgetése.
Maureen beleegyezett, majd magához vett még néhány papír zsebkendőt, kiment, és nyitva hagyta maga után az ajtót.
Cassi ott ült még egy darabig, üres tekintettel bámulta a falat. Bizonyos volt benne, hogy tapasztalatlansága miatt azonosul ennyire a betegével.
– Hé! Hogyhogy nem vagy a munkaértekezleten? – torpant meg a folyosón Joan Widiker, amikor megpillantotta Cassit.
Cassi fölnézett, de nem válaszolt.
– Mi baj van? – kérdezte Joan. – Kicsit megviseltnek látszol. – Belépett Cassi rendelőjébe, és szippantott egyet. – Nem is tudtam, hogy dohányzói.
– Nem én – mondta Cassi –, hanem Bentworth ezredes.
– Fölkeresett? – emelte föl a szemöldökét Joan. – Jobban megy a dolog, mint hiszed. – Kis szünetet tartott, majd leült.
– Gondoltam, beszámolok neked, hogy Jerry Donovannal együtt voltunk az este. Beszéltél vele? Cassi a fejét rázta.
– Nem sikerült valami jól. Semmi mást nem akart, csak… – A mondat közepén elhallgatott. – Mi baj van, Cassi?
Cassi szeméből könnyek csorogtak, és végigfolytak az arcán.
Amitől tartott, bekövetkezett: a baráti közelség lerombolta az önuralmát. Végre elengedte magát, arcát a kezébe temette, és nyíltan bőgött.
– Annyira azért nem volt rossz Jerry Donovannal – mondta Joan abban a reményben, hogy egy kis humor jót tesz. – Amellett nem adtam be a derekam. Még szűz vagyok.
Cassi testét rázta a zokogás. Joan megkerülte az íróasztalt, és átkarolta barátnője vállát. Néhány pillanatig hallgatott. Pszichiáter rezidens létére is ugyanolyan rosszul reagált a könnyekre, mint a laikusok. Cassi kitörésének erejéből megsejtette, hogy annak szüksége van a kibeszélésre.
– Elnézést – nyúlt a papír zsebkendőért Cassi éppúgy, mint az előbb Maureen. – Nem akartam.
– Alighanem épp ez kellett. Nem akarsz beszélgetni?
Cassi mélyet lélegzett. – Nem tudom. Minden olyan reménytelen. – Mihelyt kimondta ezt a szót, eszébe jutott Maureen, aki ugyanezt mondta.
– Mi olyan reménytelen? – kérdezte Joan.
– Minden – felelte Cassi.
– Mondj egy példát – szólt kihívóan Joan.
Cassi levette kezét könnyáztatta arcáról.
– Jártam ma a szemorvosnál. Meg akar műteni, de nem tudom, engedjem-e.
– Mit szól a férjed? – kérdezte Joan.
– Ez is a problémámhoz tartozik. – Mihelyt kiszaladt a száján, már meg is bánta. Tudta, hogy Joan, amilyen érzékeny és okos, össze fogja rakni a képet, és Cassi a tudata mélyén hallotta, amint Thomas azt mondja neki: ne vitassa meg egészségügyi problémáit senkivel.
Joan elvette a kezét Cassi válláról. – Szerintem neked beszélned kell valakivel. Mint az osztály kinevezett konzultánsa, rendelkezésedre állok. Ráadásul nem is kérek túl nagy honoráriumot.
Cassinek sikerült bágyadtán elmosolyodnia, ösztönösen tudta: megbízhat Joanban. Szüksége volt rá, hogy valaki tisztán lásson a dolgában, márpedig azt tudta jól, hogy ő maga nem boldogul.
– Nem tudom, sejtelmed van-e Thomas munkarendjéről – kezdte Cassi. – Többet dolgozik, mint bárki, akit ismerek. Akárha bentlakó lenne. Tegnap éjjel benn aludt a kórházban. Ma éjszaka is a korházban marad. Nincs túl sok szabadideje…
– Cassi – szólalt meg udvariasan Joan. – Nem szívesen szakítlak félbe, de hagyjuk a mentségeket. Beszéltél a férjeddel erről a műtétről?
Cassi fölsóhajtott: – Néhány órája megpróbáltam előhozni a dolgot, de se az idő, se a hely nem volt megfelelő.
– Ide figyelj – szólt Joan. – Én ritkán ítélkezem. De ha arról van szó, hogy a szemműtéted megbeszéld a férjeddel, akkor nincs nem megfelelő hely és idő.
Cassi elgondolkodott ezen a megállapításon. Nem volt biztos benne, egyetért-e vagy sem.
– És mit mondott? – kérdezte Joan.
– Azt, hogy ő nem szemsebész.
– Szóval el akarja hárítani a felelősséget.
– Nem – válaszolta hevesen Cassi. – Thomas intézte el, hogy a legjobb szemorvoshoz mehessek.
– Akkor is meglehetősen szeretetlen reagálásnak tűnik.
Cassi a kezét nézte, Joan túlságosan okos, gondolta. Határozottan úgy érezte, Joan messzebbre viheti ezt a beszélgetést, mint ahogyan Cassi szeretné.
– Cassi, minden rendben van közted és Thomas között? – kérdezte Joan.
Cassi érezte: újra elönti szemét a könny. Szerette volna elállítani, de csak részben sikerült.
– Ez is válasz – mondta ráérezve Joan. – Akarsz beszélni róla?
Cassi reszkető ajkába harapott. – Ha a Thomasszal való kapcsolatommal baj történik, én nem tudom, kibírom-e. Attól tartok, szétesne az életem. Rettenetesen nagy szükségem van rá.
– Tudom, hogy így érzel. Azonkívül azt hiszem, nem akarsz igazán beszélni erről a problémáról. Igazam van?
Cassi bólintott. Két malomkő között őrlődött: egyfelől a félelem Thomastól, másrészt a lelkifurdalás, amiért visszautasítja a Joan felkínálta barátságot.
– Oké – mondta Joan. – De mielőtt elmegyek, azt hiszem, nem ártana egy kis jó tanács. Lehet, elbizakodottság a részemről, hogy azt mondom, és egészen biztosan nem helyes szakmailag, de úgy érzem, hogy csökkentened kellene a függőséged Thomastól. Valahogy nem hiszem, hogy érdemed szerint bízol önmagádban. És az effajta függőség hosszú távon csakugyan árthat egy kapcsolatnak. Nos, elég volt a kéretlen tanácsból.
Joan kinyitotta Cassi ajtaját, azután megállt. – Azt mondtad, Thomas ma a kórházban tölti az éjszakát?
– Azt hiszem, sürgős műtéte van – mondta Cassi, s közben még mindig a függőség gondolata foglalkoztatta. – Amikor sürgős műtéte van, inkább idebenn éjszakázik, semhogy végigszenvedné a negyvenperces autóutat.
– Kitűnő! – kiáltotta Joan. – Gyere, aludj ma nálam. Van egy pamlagom a nappaliban meg egy teli hűtőszekrényem.
– És éjfélre minden titkomat ismered – mondta Cassi csak félig tréfából.
– Becsületszavamra nem erőltetném – mondta Joan.
– Akárhogy is, nem mehetek – mondta Cassi. – Hálás vagyok az ajánlatért, de megeshet, hogy Thomas esetleg mégse operál, és ebben az esetben hazamehet. Ha így lesz, szeretnék ott lenni. Hátha beszélhetünk.
Joan együttérzően mosolygott. – Rosszul csinálod. Nos, ha meggondolod magad, hívjál föl. Még körülbelül egy óra hosszat idebenn leszek. – Újra kinyitotta az ajtót, és ezúttal csakugyan elment.
Cassi a Monet-képre bámult, és megpróbálta eldönteni, biztonságos lenne-e kocsit vezetnie. Megnyugtatta, hogy látása észrevehetőleg javult, a cseppek hatása múlik végre.

Thomas érezte, reszket a keze, amint kinyitja a rendelő ajtaját, és fölgyújtja a villanyt. Doris asztalán fél hetet mutatott az óra. Odakinn már csaknem teljesen besötétedett – hol voltak már azok a nyáresték, amikor fél tízig világos maradt. Becsukta az ajtót, és előretartotta a karját. Ijedten látta, milyen vadul reszket máskor oly nyugodt keze. Hogy lehet, hogy Cassi egyre csak nyaggatja, pedig ő anélkül is épp eléggé feszült? íróasztalához ment, kihúzta a második fiókot, és elővette egyik kis plasztiküvegcséjét. Ideges is volt, s a kupak is nehezen nyílt – a gyerekek miatt szerelik fel ilyen bonyolultan nyíló fedéllel –, képtelen volt kinyitni a csomagolást. Úgy kellett visszatartania magát, nehogy földhöz csapja és rátaposson. Nagy nehezen sikerült elővennie egy sárga tablettát. Bármily keserű volt is az íze, a nyelvére tette, és bement a kis mosdóba, amely még mindig Doris parfümjétől bűzlött.
Thomas poharat se keresett, előredőlt, és közvetlenül a csapból ivott. Szorongása nőttön-nőtt. Újra kirángatta a második fiókot, és előkotorta ugyanazt a plasztiküvegcsét. Ezúttal nem sikerült lecsavarnia a fedelét. Az íróasztal lapjához csapta, amivel csak azt érte el, hogy megkarcolta a faburkolatot, és fölsebezte a hüvelykujját.
Lehunyta a szemét, és figyelmeztette magát, jó lesz, ha vigyáz az önuralmára. Mikor a szemét kinyitotta, már eszébe jutott: akkor nyílik az üvegcse, amikor a két nyíl érintkezik.
De nem vett be több tablettát. Viszont eszébe jutott Laura Campbell. Semmi oka, hogy egyedül maradjon. – Bárcsak tehetnék önért valamit – mondta akkor a lány. – Bármit! – Thomas tudta, Mr. Campbell dossziéjában ott találja a lánya telefonszámát, állítólag baj esetére. És ugyan nincs-e baj csakugyan? Thomas elmosolyodott. Amellett sokféle módon el is ködösítheti a szándékait, ha netán félreértette volna a lány jelzéseit.
Thomas megtalálta Mr. Campbell dossziéját, és gyorsan föltárcsázta Laura számát abban a reményben, hogy odahaza találja a lányt. Az a második csöngetésre fölvette.
– Itt dr. Kingsley. Elnézést a zavarásért.
– Valami baj van? – aggodalmaskodott Laura.
– Nem, nem – nyugtatta meg Thomas. – Az édesapja szépen gyógyul. Nagyon bánt a sárgasága. Ez a szerencsétlen komplikációk egyike. Jobb lett volna, ha előre látjuk, de hamar el fog múlni. Egyébként azért hívom, mert nem kétséges, hogy édesapját hamarosan hazaeresztjük, és úgy gondoltam, ön is szívesen megbeszélné velem a dolgot.
– Feltétlenül – mondta Laura. – Mondja meg, mikor.
Thomas a telefonzsinórt csavargatta. – Nos, épp ezért hívom. Nyilván sejti, milyen zsúfolt az időbeosztásom. Most azonban éppenséggel várakoznom kell egy műtétre, és jelenleg egyedül vagyok a rendelőmben. Gondoltam, ha megfelel önnek, idejöhetne.
– Tud rá harminc percet adni? – kérdezte Laura.
– Azt hiszem – mondta Thomas. Tudta, bőven van ideje.
– Ott leszek – mondta Laura.
– Még valami – tette hozzá Thomas. – Ebben az időpontban csak úgy juthat be a szakrendelő épületébe, ha a kórházon átjön. Az ajtókat hatkor zárják itt.
Thomas letette a hallgatót. Sokkal jobban érezte magát. A szorongást izgalom váltotta fel. Kinyitotta az íróasztalfiókot, és beledobta a tablettásdobozt. Azután telefonált a szívkatéterlaborba, hogy ellenőrizzék a kardiogénsokkban lévő beteget. Bármit mutat is ki ez a vizsgálat, Thomas biztos volt benne, hogy még van néhány órája.
Thomas a belső helyiség ajtajában fogadta Laurát, és betessékelte, örömmel látta, hogy a lány megint vékony, testhez tapadó selyemruhát visel. Világos bézs színe volt, majdnem olyan, mint a bőréé. Thomas halványan látta a ruhán át a bugyi vonalát.
Egy pillanatig meg se szólalt, a beszélgetés indítását tervezgette, hogy, amennyiben félremagyarázta volna a lány jeladását, ne botránkoztassa meg. Azzal kezdte, hogy újra megnyugtatta: apját hamarosan hazaengedik. Azután megvitatta Mr. Campbell hosszú távú kezelését, és, azzal az ürüggyel, hogy megbeszéli a testmozgásával összefüggő korlátozásokat, előhozta a szex témáját.
– Édesapja érdeklődött erről a műtét előtt – mondta, s közben figyelte Laura arcát. – Tudom, hogy édesanyja néhány évvel ezelőtt elhunyt, és ha ez kellemetlen téma magának…
– Csöppet se – mosolygott Laura. – Felnőtt vagyok.
– Természetesen – szólt Thomas, és végigjártatta szemét a lány ruháján. – Ez eléggé nyilvánvaló.
Laura újra elmosolyodott, és hátrasimította válláról hosszú szőke lófarkát.
– Olyan férfinak, mint az ön édesapja, még vannak szexuális szükségletei – mondta Thomas.
– Biztos vagyok benne, ön, mint orvos, ezt mindenkinél jobban tudja – mondta Laura. Szétválasztotta keresztbe vetett lábát, és előredőlt. Világos volt: nem visel melltartót a selyemréteg alatt.
Thomas fölkelt, és megkerülte az íróasztalt. Már bizonyos volt benne: Laura nem azért jött, hogy az apjáról beszélgessen. – Nagyon is megértem ezeket a szükségleteket, a feleségem ugyanis krónikus, sorvasztó kórban szenved.
Laura mosolygott: – Mint már mondtam, szívesen tennék valamit önért. – Fölállt és Thomashoz dőlt. – Nincs valami elképzelése, hogy mit tehetnék?
Thomas bevezette a homályosan megvilágított vizsgálószobába. Lassan kibontotta a lányt a ruháiból, azután kilépett a magáéból, és gondosan a székre hajtogatta őket. Amikor szembefordult a lánnyal, örömmel tapasztalta, hogy teljes az erekciója.
– Mi a véleményed? – kérdezte szétterpesztett tenyérrel.
– El vagyok bűvölve – felelte Laura, és odanyúlt felé.

Cassi, azután, hogy úgy félt az autóvezetéstől, örült, hogy baj nélkül hazajutott. A legkockázatosabb a garázstól a házig vezető gyalogút volt. Cassi megfeledkezett róla, milyen korán leszáll az este mostanában, decemberben.
A ház maga vészjóslóan sötétlett, főleg az ablakok; úgy fénylettek, akár a fényezett ónixlapok. Odabenn Cassi rátalált Harriet levélkéjére, amelyben elmagyarázza, hogyan melegítse föl a vacsorát. Harriet, valahányszor értesült róla, hogy Thomas nem jön haza, korán elment. Bármilyen ellenséges volt is néha Harriet, Cassi szívesebben vette volna, ha nincs egyedül.
Végigjárta a házat, fölkattintotta a lámpákat abban a reményben, hogy kissé vidámabbá teszi a lakást. Rendkívül hidegnek érezte a zegzugos vén házat, az üres folyosók visszhangozták lépteit. A fűtést állítólag húsz fokra állították be, Cassi mégis látta a leheletét.
Fent, a reggeli szobában jóval melegebb volt, csaknem kellemes. A nagy fürdőszobában volt egy pót kvarcfűtő test, bekapcsolta. Cassi megvizsgálta a vércukrát, és beadta magának a szokásos inzulinadagját, azután lezuhanyozott.
Azon volt, hogy ne sokat gondolkodjék. Érzelmi kitörésétől üresnek érezte magát, és semmi se oldódott meg. Tudta, Joannak igaza van a függőségét illetőleg, és ez eszébe juttatta, mennyire azonosult Maureen Kavenaughval. Cassi, akárcsak Maureen, reményvesztett volt, félénk és riadt. Vajon belőle is hiányzik-e az a képesség, hogy irányítsa az életét, még ha tisztában van is a problémáival? Azután a hirtelen rémület villanásában tudatosult benne, milyen erővel tagadja le maga előtt a bajt. Thomas pupillája ébresztette föl elsősorban a gyanúját, hogy férje drogokat szed. Pupillája az utóbbi időben gyakran tűhegynyi ponttá zsugorodott – de hiszen a Dexedrin tágítja a pupillát! A pupilla-összehúzódást más drogok okozzák! Más drogok, amelyekre Cassi gondolni se akart.
Érezte, hogy megizzad a tenyere. Nem tudta, a hirtelen rémülettől-e vagy az inzulintól. Miközben azon imádkozott, hogy félelmei alaptalanok legyenek, rákényszerítené magát, hogy a hallon át bemenjen Thomas dolgozószobájába.
Fölkattintotta a világítást, és megállt, tekintete rögzítette a szoba részleteit. Akaratlanul is eszébe jutottak előző itteni látogatásának következményei, és hadakozott önmagával a menekülés vágya ellen.
A fürdőszobai orvosságos szekrény pontosan úgy festett, mint amikor két hete itt járt: rendetlenül. Semmi gyanús nem volt benne. Cassi négykézlábra ereszkedett, és a mosdó alatt keresgélt. Semmi. Azután a törülközőfiókokat kutatta át. Megint semmi.
Csöppnyi megkönnyebbüléssel ment vissza a dolgozószobába. Az íróasztal és a bordó olvasófotel mellett állt a pamlagágy, mindkét végén asztal, asztali lámpákkal, egy lábzsámoly, egész falat betöltő könyvespolc, italszekrény és egy antik, magas lábú fiókos szekrény mancs formájú lábakkal. A padlót hatalmas perzsaszőnyeg fedte.
Cassi az íróasztalhoz ment. Mutatós bútordarab volt, tudta, hogy még Thomas nagyapjától maradt. Amint a hűvös asztallapot megérintette, ugyanaz a lelkifurdalás fogta el, mint gyerekkorában, amikor a szülei hálószobájában keresgélt. Megvonta a vállát, és kihúzta a középső fiókot. Műanyag írószertartó volt benne színültig teli gumigyűrűkkel, fűzőkapcsokkal és más aprósággal. Teljesen kihúzta a fiókot, és gondosan hátrahajtotta a papirosrétegeket. Semmi rendkívüli. Cassi épp azon volt, hogy elégedetten betolja a fiókot, amikor mintha ajtócsapódást hallott volna. Kilesett az ablakon, látta Patricia lámpáinak fényét a garázs fölött. Kocsizajt nem hallott, de ez nem lepte meg túlságosan. A behúzott spalettákon át nem nagyon hallatszott be a kinti zaj a házba. Látta: a garázsajtó zárva van. Bezárta-e? Nem emlékezett. Egy pillanat múlva lépteket hallott a folyosó felől. Gyomrát pánik szorította görcsbe. Nyilván Thomas érkezett haza. Ha a Patriciával lezajlott jelenet után Thomas a dolgozószobájában találja, tombolni fog. Rémülten pillantott körül, hátha kisurranhatna a vendégszobán át. Ám még mielőtt moccanhatott volna, kinyílt az ajtó.
Patricia volt az. Ugyanúgy meglepődött Cassi ottlétén, mint az az övén. A két asszony hitetlenkedve bámulta egymást.
– Hát te mit művelsz itt? – kérdezte aztán Patricia.
– Ugyanezt akartam kérdezni tőled én is – válaszolta Cassi az íróasztal mellől.
– Láttam, hogy kigyullad itt a villany. Természetesen azt hittem, Thomas jött végre haza. Az anyja vagyok, gondolom, jogom van fölkeresni.
Cassi öntudatlanul bólintott, mintha egyetértene. Igazság szerint mindig is idegesítette, hogy Patriciának kulcsa van a házhoz, és zavartalanul bejárkál, valahányszor kedve tartja.
– Ez az én mentségem – mondta Patricia. – Hát a tiéd?
Cassi tudta, egyszerűen azt is válaszolhatná, hogy ez az otthona, és bemehet bármelyik szobájába, ha úgy tetszik neki. De nem mondta ki. Rossz lelkiismerete nem engedte.
– Azt hiszem, kitalálom – mondta Patricia megvetően –, bár fölháborít, így kutakodni a holmija közt, míg ő a kórházban van, és életeket ment! Miféle feleség vagy?
Patricia kérdése statikus elektromosságként lebegett a levegőben. Cassi meg se próbált válaszolni. Maga is tűnődni kezdett, miféle feleség is ő.
– Azt mondom, hagyd el ezt a szobát ebben a pillanatban – vicsorgott Patricia.
Cassi nem tiltakozott. Lehajtott fejjel ment el anyósa mellett. Patricia követte, és becsukta az ajtót. Cassi hátra se nézett, úgy ment le a lépcsőn, és a konyhába indult. Hallotta a bejárati ajtó csukódását, és tudomásul vette, hogy Patricia elment. Az asszony el fogja mondani Thomasnak, hogy Cassi bent járt a dolgozószobájában. Ez elkerülhetetlen.
Étvágytalanul nézte az ételt, amelyet Harriet a tűzhelyen hagyott, de tudta, hogy a szokásos inzulinadag beadása után bizonyos mennyiségű kalóriára van szüksége. Magába erőltette a fölmelegített ételt, és eltökélte, visszamegy a dolgozószobába, és befejezi a kutatást. Minthogy már rajtakapták, nincs mitől tartania, csak attól, amit talál.
Még mindig fönnállt az az esély, hogy Thomas hazajön, de Cassi fölkészült rá, hogy fülel, hallja-e a Porsche zaját. Hogy ne kelljen újra Patriciával szembenéznie, behúzta a függönyt, és zseblámpát használt, akár egy igazi betörő. Egyenesen az íróasztalhoz ment, és sorra vette az oldalsó fiókokat, a legfelsővel kezdte, és úgy haladt lefelé. Nem kellett sokat keresgélnie. A második fiók hátsó részében, egy írószeres dobozban egész gyűjteményre való műanyag gyógyszertartót talált. Némelyik üres volt, de a legtöbb teli. Valamennyi ugyanarra a névre volt kiállítva: egy dr. Allan Baxter nevű orvosnak. Mindegyik keltezés az utóbbi három hónapról szólt.
A Dexedrinen kívül még két másik fajta tabletta volt köztük, s Cassi gondosan kivett mindegyikből egyet. Visszarakta a tartókat az írószeres dobozba, és becsukta a fiókot. Kikapcsolta a zseblámpát, széthúzta a függönyt, és gyorsan visszament a szobájába. Elővette orvosi kislexikonját, összehasonlította a tablettákat az azonosító képekkel, és rádöbbent, hogy gyanúja helyes. – Uramisten – mondta ki fennhangon. – Más dolog a Dexedrin kimerültség ellen. És teljesen más a Percodan meg a Talwin.
Cassi aznap másodszor sírta el magát. Ezúttal még csak meg se próbálta fékezni a zokogását. Az ágyra vetette magát, és sírt, sírt megállíthatatlanul.

A Laurával lezajlott közjáték ellenére Thomas úgy határozott, hogy betartja ígéretét, és meglátogatja Dorist. Épp eléggé csalódott volt, hogy a szívkatéteres férfi másodszor is szívrohamot kapott, s így nem lehetett operálni. Semmiképp nem rontja el a mai éjszakát a hosszú hazaautózással.
Mihelyt a kapucsengőt megérintette, Doris azon nyomban megnyomta az ajtót nyitó gombot. Fölért a második emeletre, a lány óvatosan lesett ki az ajtó mögül. Mihelyt beengedte, Thomas megértette, miért maradt odabenn. Áttetsző, rövid, fekete fűző volt rajta, elöl végig csipke, s lába között kapcsolódott össze. Körülbelül annyit takart el a lányból, mint egy egyrészes fürdőruha.
– Glenlivet Perrierrel – szólt Doris, átnyújtott Thomasnak egy hasas poharat, és még mielőtt a férfi levehette volna a kabátját, hozzásimult.
Thomas fél kezébe vette az italt, a másikkal átkarolta Doris hátát. A szoba egyetlen fényforrása egy skandináv stílusú olajlámpa volt; meleg aranyfénnyel árasztotta el a helyiséget. A kávézóasztal vacsorához volt terítve, mellette érintetlen borospalack állt.
Doris visszavonult a konyhába, Thomas pedig fölhívta a kórházi keresőszolgálat központosát. Megadta neki Doris számát, és figyelmeztette, hogy ez csak az ügyeletes mellkasi rezidensnek szól. A központosnő ne adja meg a számot senki másnak, ha valami kérdés merül föl – szóljon ide a központos maga.

Hatodik fejezet

– Most mán mennem kell – mondta Clark Reardon. – Az asszony aszonta, ne gyüjjek későn. – Clark egy egyenes hátú fémszéken ült Jeoffry Washington ágya mellett.
– Hát nagyon örültem, hogy elgyüttél, haver – mondta Jeoffry. – Kösz, hogy itt jártál. Igazán hálás vagyok.
– Ugyan ma – állt föl Clark. Kinyújtotta a kezét, és amikor Jeoffry is előhúzta a magáét, szívélyesen belecsapott.
– Szóval mikor eresztenek ki innét? – kérdezte Clark.
– Egykettőre. Lehet, hogy pár nap múlva. Nem vagyok biztos benne. Még mindig kapom ezt az infúziót. – Jeoffry felemelte bal karját, és a föltekert műanyag csőre mutatott. – Valami gyulladás gyött a lábamba közvetlenül a műtét után. Legalábbis dr. Sherman ezt mondta, úgyhogy antibiotikumokat kezdtek adni. Néhány napig elég pocsék volt, de most már jobb. Az esett a legjobban, amikor elvitték innen a szívmonitort. Mondhatom, az őrületbe kergetett a sípolása.
– Mióta vagy már itt?
– Kilenc napja.
– Nem olyan sok.
– így nézve nem sok. De megmondom neked, az elején eléggé be voltam rezeivé. Mégse volt más választásom. Azt mondták, meghalok, ha nem operálnak meg. Hát mit tehettem?
– Semmit! Holnap este eljövök megint, és meghozom a könyveket, amiket kértél. Más nem kell?
– Elkelne egy kis fű.
– Ugyan ma, haver.
– Csak vicceltem.
Clark megfordult, s visszaintett az ajtóból, mielőtt eltűnt a folyosón. Jeoffry körülnézett a szobájában. Nem bánta, hogy hamarosan hazamegy. A kétágyas szoba másik ágyában nem volt senki. A szobatársát aznap engedték el, és új beteg még nem érkezett. Jeoffry nem szívesen volt egyedül, különösen most, hogy Clark elment, és nem volt mire várnia. Jeoffrynak az volt a nézete, hogy kórházban nem jó egyedül lenni. Túl sok az ijesztő gépezet és procedúra, hogysem támogatás nélkül elviselje az ember.
Bekapcsolta az ágy végéhez erősített miniatűr tévékészüléket. A második burleszk vége felé belépett Miss DeVries, egy szigorú nővér. Mint aki valami finomságot tartogat Jeoffrynak, ragaszkodott hozzá, hogy az hunyja le a szemét, és tátsa ki a száját. Szót fogadott, sejtette, mi következik, és igaza is lett. A lázmérőt tették a szájába.
A nővér tíz perc múlva visszajött, és a lázmérőt altatótablettára cserélte ki. Jeoffry bevette a tablettát az éjjeliszekrényén lévő vízzel, a nővér eközben a lázmérőt vette szemügyre.
– Van hőmérsékletem? – kérdezte Jeoffry.
– Mindenkinek van – felelte Miss DeVries.
– Ejnye, elfelejtettem. – Ezt már máskor is eljátszották. – Oké, szóval van lázam?
– Ezt nem közölhetem – mondta Miss DeVries.
Jeoffry sosem értette, miért nem mondhatják meg neki a nővérek, van-e hőmérséklete, azazhogy láza. Ez mindig csak az orvosra tartozik, szamárság. Elvégre az ő teste.
– Mi lesz ezzel az infúzióval? – kérdezte Jeoffry, míg Miss DeVries az ajtó felé indult. – Mikor veszik már ki, hogy rendesen lezuhanyozhassak?
– Ez olyasmi, amit nem tudok. – Búcsút intett és eltűnt.
Jeoffry elfordította a fejét, és fölnézett az infúziós palackra. Figyelte egy darabig, mint hullanak a cseppek egyenként a kis szűrőbe. Újra a tévé felé fordult, megnézte az esti híradót, és felsóhajtott. Nagy megkönnyebbülés lesz, ha ezt a pórázt lecsatolják róla. Elhatározta: reggel megkéri rá dr. Shermant.

Amikor a telefon megszólalt, Thomas fölült, nem tudta, hol van. A második csöngetésnél Doris szembefordult vele lakása félhomályában.
– Föl akarod venni, vagy vegyem föl én? – Doris hangja álomittas volt. Fél könyökére támaszkodott.
Thomas a lányra nézett a homályban. Doris groteszk látványt nyújtott, sűrű haja úgy állt szét a fején, mintha ezer volt feszültség hatolna át a testén. Szeme helyén fekete üreg. Eltelt egy kis idő, míg Thomas rájött, ki is ez.
– Fölveszem – mondta és föltápászkodott. Nehéz volt a feje.
– A sarokban, az ablak mellett – mondta Doris, és visszahanyatlott a párnára.
Thomas tapogatózva ment végig a fal mentén a hálószoba nyitott ajtajáig. A nappaliba az ablakfülkén át több fény hatolt.
– Dr. Kingsley, itt Peter Figman beszél – szólt a mellkassebészeti rezidens, amikor Thomas fölvette. – Remélem, nem veszi zokon a hívásomat, de ön kért meg, tudassam, ha az ügyeletről a műtőbe kerül valaki. Egy órán belül sorra kerül egy megkéselt mellkasú sérült.
Thomas nekidőlt a kis telefonasztalnak. A szoba hidege hozzásegítette, hogy rendet teremtsen a fejében. – Mennyi az idő?
– Hajnali egy múlt.
– Köszönöm – mondta Thomas. – Mindjárt ott leszek.
Jeges decemberi szél hatolt át Thomas testén, amint kilépett Doris kapualjából. Szorosabban fogta össze nyakán kabátja hajtókáját, és az Alapítványi felé indult. Az utcát hirtelen szélrohamok rohanták meg, papírdarabkákat és más hulladékokat csapkodtak a lábához, és arra késztették, hogy megforduljon és hátráljon néhány lépést. Megkönnyebbült, amikor befordult a sarkon, és meglátta a Bostoni Alapítványit magába foglaló épületegyüttest.
A főbejárat felé menet elhaladt a tőle baka fekvő parkológarázs mellett. Cementépület volt, az elemek prédája. Noha napközben mindig teli volt, most csaknem kiürült. Benézett, hogy megcsodálja a Porschéját, és meglátott egy másik ismerős kocsit. Libaürülékzöld 300-as Mercedes turbó dízel volt. Az egész kórházban csak egyetlen embernek ilyen pocsék az ízlése. George Shermané ez a kocsi.
Thomas már a kórházkapunál járt, és azon tanakodott, hogyan lehet ilyen jó kocsit ilyen ronda színűre festeni, amikor a kérdés eszébe jutott: miért van idebenn George? Megfordult, hogy újra megnézze. Bizony az ő kocsija. Semmiképp se téveszthető össze máséval. Thomas az órájára pillantott. Hajnali negyed kettő volt.
Egyenesen a műtőbe ment, átöltözött, s míg a sebészeti társalgón keresztülment, látta, hogy az egyik nővér kötöget. Megkérdezte, van-e George Shermannek dolga idebenn ma éjjel.
– Tudomásom szerint nincs – mondta a nővér. – Nem volt ma mellkasi, csak az a megkéselt, akit maga csinál.
A 18-as műtő előtt találkozott össze Peter Figmannel, aki épp bemosakodni készült. Babaarcú, apró fiú volt, úgy festett, mint aki még borotválkozni se szokott. Thomas sokszor látta már, de még soha nem dolgozott együtt vele. Az volt a híre, hogy okos, elhivatott és ügyes kezű.
Peter, mihelyt meglátta Thomast, ismertetni kezdte az esetet. A pácienst egy jégkorongmérkőzésen szurkálták össze Boston Gardenben, de stabil az állapota, bár volt némi baj a vérnyomásával, amikor behozták az elsősegélyhelyiségbe. Megállapították a vércsoportját, és nyolcegységnyi vért írtak elő, de még nem kapta meg. Feltételezték, hogy a kés átlyukasztotta az egyik nagy véredényt.
Thomas hallgatta az ismertetést, s közben elővett egy sebészmaszkot a mosdó fölötti polcról. Jobban kedvelte a régimódi maszkokat, amelyeket a tarkón és a fejen kötnek meg, mint azokat a képlékeny maszkokat, amelyeket egyetlen gumiszalag tart a fejen. Most azonban sorra kiejtette kezéből a madzagokat. Azután a maszk kicsúszott a markából, és a padlóra esett. Thomas káromkodott magában, és másikat vett elő. Míg a dobozba nyúlt, Peter észrevette, hogy idősebb kollégájának keze enyhén reszket.
Peter abbahagyta az ismertetést. – Jól érzi magát, dr. Kingsley?
Thomas, miközben a dobozban kotorászott, lassan elfordította a fejét, hogy Peter szemébe nézzen. – Hogy érti, hogy jól érzem-e magam?
– Gondoltam, talán nem érzi jól magát – mondta félénken Peter.
Thomas kirántotta a maszkot a dobozból, s kihúzott vele egy másikat, amely a mosdóba esett. – És ugyan miért gondolja, hogy nem érzem jól magam?
– Nem tudom, csak valami megérzés – felelte kitérőleg Peter. Bánta már, hogy szólt.
– Tájékoztatására közölhetem, hogy kitűnően érzem magam – mondta Thomas, és meg se kísérelte, hogy leplezze dühét. – De van valami, amit nem tűrök el rezidensektől, és ez a bizalmaskodás. Érti?
– Értem – felelte Peter, és alig várta, hogy témát váltsanak.
Thomas otthagyta a rezidenst, fejezze be a bemosakodást, és belökte a műtőajtót. – A szentségit – gondolta Thomas –, hát nem látja be ez a kölyök, hogy most ébredtem a legmélyebb álmomból; mindenkinek reszket egy kicsit a keze, míg nem tér teljesen magához.
A műtőben lázas tevékenység folyt. A páciens már aludt, s a fiatalabb kórházi orvosok javában készítették elő a beteg mellkasát. Thomas a röntgenképekhez ment, szemügyre vette őket. Azután, mivel háttal állt a helyiségnek, fölemelte a kezét. Csak egy csöppet reszketett. Volt ez már rosszabb is. – Lesz nemulass, ha majd ez a pimasz srác vizsgázik szívsebészetből – mélázott némi elégtétellel Thomas.
Thomas a műtő hátsó felében várakozott, és figyelte, hogyan indul az ügy. Szükség esetén készen állt a beavatkozásra, de Peter mentségére szóljon: jó kezű sebész. Thomas sorra kérdezte a rezidensektől, lehetséges-e haemo pericardium, vagyis vérgyülem a szívburokban. Egyikük se gondolt erre a diagnózisra, Peter sem, annak ellenére, hogy szó esett róla a legutóbbi halálozási konferencián. Thomas, mihelyt meggyőződött róla, hogy rutinügyről van szó, és simán fog menni, az ajtóhoz lépett. – Ha valami baj van, megtalálnak. Jó munkát, fiúk.

Mihelyt a műtőajtó becsukódott Thomas mögött, Peter Figman fölpillantott, és ezt suttogta: – Azt hiszem, dr. Kingsley eggyel többet ivott ma a kelleténél.
– Szerintem is – mondta rá egy kezdő rezidens.
Thomast hirtelen álmosság fogta el, míg a műtőben üldögélt. Azért jött ki, mert félt, hogy elbóbiskol. A sebészeti társalgóba menet mélyeket lélegzett. Nem emlékezett rá, hány whiskyt ivott meg Dorisszal. Óvatosabbnak kell lennie a jövőben.
A társalgót sajnos két nővér foglalta el, épp kávészünetet tartottak. Az előbb arra gondolt, végighever a pamlagon, de most elhatározta, inkább az egyik priccsre fekszik az öltözőben. Míg elhaladt az ablak előtt, kipillantott, és észrevette, hogy szemben, a Scherington-épületben ég egy villany. Megszámolta az ablakokat a sor végétől, és rájött hogy Ballantine-é. Fölnézett a kávégép fölötti órára. Csaknem hajnali kettő! Lehet, hogy csupán a gondnok felejtette égve a villanyt?
– Elnézést – szólt oda Thomas a két nővérnek. – Az öltözőszobában leszek, ha keresnek a sebészetről. Ha netalán elaludnék, kérem, lenne szíves valamelyikük bejönni és fölrázni?
Míg átment az öltözőbe vezető lengőajtón, azon tűnődött, összefügg-e a Ballantine szobájában égő villany és George Sherman kocsija a parkolóban. Volt valami zavaró ebben a két dologban.
Az ablaktalan alkóv a két priccsel nem volt teljesen sötét. A priccsek, mint rendesen, most is üresen álltak. Thomas gyanította, hogy egyedül ő használja néha őket.
Műtősinge zsebébe nyúlt, és megtalálta az odadugott kis sárga tablettát. Gyakorlottan félbeharapta. A felét a szájába tette, szétolvadt a nyelvén. A másik felét visszarakta a zsebébe, arra az esetre, ha később szüksége lenne rá. Mielőtt a szemét lehunyta, azon gondolkodott, vajon mennyi ideje van, mielőtt hivatják.

A csigalépcső hajnali háromnegyed négykor mintha inkább óriási mauzóleumé lett volna, nem kórházé. Hosszú függőleges aknája gyárkéményre emlékeztetett, s valahonnan, az épület belseje felől szélsüvítés hallatszott. Amint a tizennyolcadik emeleten valaki kinyitotta az ajtót, úgy sziszegett be a levegő, mintha légüres palackot nyitottak volna ki.
A férfi szokásos kórházi öltözetben volt, s nem félt, hogy észreveszik, de azért szívesebben vette, ha nem látják. Mielőtt becsukta az ajtót maga mögött, gondosan ellenőrizte, kihalt-e teljes hosszában a folyosó. Az ajtó durva súrlódással lendült vissza.
A férfi fél kezét fehér köpenye zsebében tartotta, és halkan surrant végig a folyosón Jeoffry Washington szobája felé. Ott megállt, és várt egy pillanatig. A nővérállomás felől semmi nesz. Csak a szívmonitorok és lélegeztető gépek távoli, tompa moraja hallatszott.
A férfi egyetlen szempillantás alatt bent termett a szobában, és lassan becsukta a folyosóajtót. Csak a fürdőszobából szűrődött ki fény, ahol vékony repedés húzódott az ajtón. Mihelyt szeme hozzászokott a sötétséghez, kihúzta kezét a zsebéből, teli fecskendőt tartott a markában. Másik zsebébe dobta a tű sapkáját, és gyorsan az ágyhoz lépett. Ekkor megdermedt.
Az ágy üres volt.

Jeoffry Washington akkorát ásított, amekkorára csak tátani tudta a száját, a szeme megtelt könnyel. Megrázta a fejét, és az alacsony asztalra hajította a háromhetes Time magazint. A betegtársalgóban üldögélt, a kezelőszobával szemben. Fölkelt, maga előtt tolta infúziós állványát a félsötétbe borult nővérpult felé. Azt remélte, a folyosói séta jót tesz az álmatlanság ellen, de ez se segített. Csöppet sem volt álmosabb, mint mikor az ágyban hánykolódott.
Pamela Breckenridge nézte az irattár ajtó nélküli bejárata felé közeledő beteget. Az elmúlt két éjszaka során hozzászokott már a felbukkanásaihoz. A nővér takarékosságból inkább hazulról hozott ennivalót, mintsem a büfébe járjon, s mihelyt hozzákészülődött az evéshez, Jeoffry mindig megjelent.
– Kaphatnék-e esetleg még egy altatót? – kiáltotta.
Pamela nyelt egyet, azt felelte, hogy kaphat, és utasította a tanulónővért, adjon Jeoffrynak még egy Dalmanét. Sherman rendelkezett így, ezt írta az eredeti előíráshoz: "egyszer ismételhető".
Jeoffry, mint aki bárpultnál áll, elvette a tablettát, és a miniatűr pohár vizet, amit a tanulónővér nyújtott felé a nővérállomás pultja fölött. Jeoffry bekapta a tablettát, és felhajtotta a vizet. Uramisten, mit adna egy csipet fűért! Azután lassan visszafelé indult a folyosón.
A hall egyre sötétült, amint távolodott a nővérektől. Most már az árnyékát is látta maga előtt a pévécépadlón, s az árnyék minden lépésnél növekedett. Úgy festett az infúziós állvánnyal, mint valami botjára támaszkodó próféta. Az ajtót úgy nyitotta ki, hogy belökte az állvány guruló talprészével. Odabenn beakasztotta lábfejét az ajtóba, majd visszanyomta. Ha mégis sikerül elszenderednie, meg kell védje magát a folyosóról jövő zajokkal és fényekkel szemben.
Az ágy mellé állította az állványt, megfordult, leült, hogy kinyújtsa a lábát és leheverjen. Ehelyett csaknem fölordított.
A fürdőszobából fehérbe öltözött alak lépett elő, akár egy jelenés.
– Uramisten! – kiáltotta Jeoffry, és kieresztette a levegőt. – Maga aztán jól rám ijesztett!
– Feküdjön le, kérem.
Jeoffry azonnal engedelmeskedett. – Nem vártam ilyen kései órán.
Nézte, hogy látogatója fecskendőt húz elő, és a tartalmát kezdi beinjektálni az infúziós palackjába. Láthatólag nehezére esett a sötétben, mert a palack többször is nekicsattant az állványnak.
– Milyen gyógyszert kapok? – kérdezte Jeoffry, bizonytalan volt, szóljon-e egyáltalán, de épp eléggé megzavarta, ami történik, s ezért legyőzte bizonytalanságát.
– Vitaminokat.
Jeoffry eléggé különösnek találta az időpontot a vitaminadagoláshoz, de hát a kórház különös hely.
Jeoffry látogatója letett róla, hogy az intravénás palack aljába döfje a tűt, s ezért a Jeoffry csuklójánál lévő műanyag csőben lévő injekcióshely mellett döntött, így jóval könnyebb volt, a tű azon nyomban átcsúszott a kis gumifedélen. Jeoffry nézte, mint nyomja meg sebesen a fecskendő pumpáját, ami által a folyadék visszafolyik a csőbe, és eléri a Jeoffry feje fölött lévő palack szintjét. Fájdalom nyilallt bele, de feltételezte, hogy ezt az infúzióban megnövekedett nyomás okozza.
Ám a fájdalom nem múlt el. Sőt rosszabbodott. Sokkal rosszabbodott.
– Úristen! – kiáltott Jeoffry. – A karom! Belehalok! – Jeoffry fehér izzású fájdalmat érzett, amely az infúziós helynél indult és fölfelé haladt a karjában.
A látogató megragadta Jeoffry kezét, hogy nyugton maradjon, és kinyitotta az infúzió csapját, hogy a folyadék folyamatosan áradhasson.
A fájdalom, amelyet Jeoffry eddig is elviselhetetlennek vélt, rosszabbodott, és olvadt lávaként terjedt szét mellkasában. Szabad karja fölfelé lendült, hogy megragadja látogatóját.
– Hozzám ne érj, büdös buzeráns.
Jeoffry a fájdalma ellenére elengedte. Rémülete félelemmé fokozódott… iszonyú félelemmé: valami rettenetes dolog történik. Kétségbeesetten igyekezett kiszabadítani infúziós karját a hívatlan vendég szorításából.
– Mit művel? – zihálta Jeoffry. Sikoltani kezdett, de egy kéz szorult durván a szájára.
Jeoffry teste ebben a pillanatban élte át első vonaglását, ívbe görbülve dobta föl az ágyról. Szeme kifordult. A görcsök pillanatok alatt fölfokozódtak, s nagy epilepsziás rohammá fajultak, ide-oda rázta az ágyat. A behatoló elengedte Jeoffry karját, és elhúzta az ágyat a faltól, hogy csökkentse a döngést. Azután megnézte, üres-e a folyosó, és visszarohant a csigalépcsőhöz.
Jeoffry némán vonaglott, szíve verése előbb szabálytalanná vált, majd néhány másodpercig fibrillált, végül megállt. Agyműködése pár perc múltán megszűnt. Addig vonaglott tovább, míg izmai ki nem merítették oxigéntartalékait…

Amikor a nővér fölé hajolt és megrázta, Thomas úgy érezte, mintha épp most hunyta volna le a szemét. Kábultan fordult oldalra, és bámult a mosolygó női arcba,
– A műtőbe kéretik, dr. Kingsley.
– Rögtön ott leszek – mondta mély hangon.
Thomas megvárta, amíg a nővér kisiet, azután a padlóra lendítette a lábát. Várt néhány percig, hogy kábultsága föltisztuljon valamelyest. Néha a kurta alvás rosszabb, mint semmit se aludni, gondolta. A bejárathoz támaszkodott, azután a szekrényhez botorkált. Elővett egy Dexedrint és a fali ivókútnál bevette. Azután friss műtőruhába öltözött át, de előbb még kiszedte az elhasznált ing zsebéből a benne hagyott fél tablettát.
Mire a 18-as műtőhöz ért, már ki is tisztult a feje a Dexedrintől. Úgy tervezte, nyomban bemosakszik, de azután elhatározta, jobb, ha előbb megtudja, mi vár rá.
A rezidensek az elaltatott beteg körül álltak, kesztyűs kezük a steril területen belül hevert. A látvány nem sok jót ígért.
– Mi a… – kezdte rekedten Thomas. Ébredése óta nem szólalt még meg, a nővérnek mondott néhány szótól eltekintve. Megköszörülte a torkát. – Mi a probléma?
– Igaza volt a haemopericardium dolgában – mondta tiszteletteljesen Peter. – A kés behatolt a szívburokba, és bevágott a szív felszínébe. Nincs vérzés, de azon tűnődtünk, összezárjuk-e a sebet.
Thomas a cirkulációs nővértől zsámolyt kért, és Peter mögé rakatta. Erről az előnyös pontról jól beláthatott a metszésbe, Peter a sebre mutatott, és félrehúzódott.
Thomas megkönnyebbült. A seb nem járt következménnyel, kikerült minden fontos koszorúeret.
– Hagyják csak úgy, ahogy van – mondta Thomas. – Az összevarrás csak mellékes előnyökkel jár, nem éri meg a varrattal járó esetleges problémákat.
– Egyetértek – mondta Peter.
– Hagyják nyitva a pericardiumot is – figyelmeztette őket Thomas. – így kevesebb esély van rá, hogy a műtét utáni szakaszban tamponád alakuljon ki. Ha vérzés támad, ez jó hely a leszíváshoz.
Thomas egy órával később a kórházból a szakrendelőintézetbe tartott. Belépett a rendelőjébe, a Dexedrintől kellemetlenül felajzottnak érezte magát. Aggasztotta Ballantine és Sherman éjszakai bentléte a kórházban. Nyilvánvaló: valamiféle titkos megbeszélést tartanak, s míg azon töprengett, miben sántikálhatnak, egyre idegesebb lett. Most már tudta: képtelen lesz elaludni, ha be nem vesz valamit.
Egyetlen Dexedrin ritkán hergelte föl ennyire, bizonyára az általános kimerültség az oka, gondolta, íróasztalához ment, és újabb Percodant kapott be. Azután attól való félelmében, hogy reggel nem tud majd fölébredni, fölhívta Dorist. A telefon hosszan kicsengett. Képzeletében követte a bonyolult útvonalat az ágytól az ablakfülkéig. Vajon miért nem szereltet föl mellékállomást a hálóban ez a lány?
– Ide figyelj – mondta Thomas, amikor Doris fölvette. – Fél hétre be kell jönnöd a rendelőbe.
– Addig már alig van pár óra – tiltakozott Doris.
– A Krisztusát! – kiabált Thomas mérgesen. – Nekem mondod, mennyi az idő? Azt hiszed, nem tudom? De fél nyolcas kezdettel három bypassom van. Az a kívánságom, hogy legyél itt, és gondoskodj róla, hogy idejében fölkeljek.
Thomas háborogva lecsapta a telefont. – Rohadt önző dög – mondta ki fennhangon, miközben engedelmessé püfölte a párnáját.

Hetedik fejezet

Cassi hunyorogva nyitotta ki a szemét. Épp hogy elmúlt hajnali öt, s odakinn még nem virradt. Az ébresztőórának még csak két óra múlva kell megszólalnia.
Mozdulatlanul, hallgatózva hevert egy darabig. Azt hitte, talán valami zaj ébresztette, de ahogy a percek teltek, belátta: bentről, a fejéből jött, ami fölzavarta. A depresszió klasszikus tünete ez.
Kezdetben megpróbált a fal felé fordulni, fejére húzta a takarót, de hamarosan rájött, hogy ezzel semmire se megy. Nem tud újból elaludni. Fölkelt, pedig nagyon is tudta, egész nap kimerült lesz, főleg mert Thomas rávette, fogadják el estére Ballantine-ék meghívását.
Fagyos volt az egész ház, didergett, míg be nem bújt a fürdőköpenyébe. A fürdőszobában bekapcsolta a kvarcmelegítőt, aztán kinyitotta a zuhanyt.
Beállt a víz alá, és kelletlenül gondolt rá, hogy mitől is depressziós, attól, hogy Percodant és Talwint talált Thomas íróasztalában. Patricia holtbiztosán tájékoztatni fogja a fiát, hogy ő megint szaglászott a dolgozószobájában. Thomas meg kitalálja, hogy drogokat keresett.
Kijött a zuhany alól, és megpróbálta eldönteni, mit is tegyen. Ismerje be, hogy rátalált a drogokra, és szálljon szembe férjével? Vajon eléggé terhelő-e a drogok puszta léte? Lehet-e valami más magyarázat is rá, hogy ott vannak Thomas asztalában? Cassi kételkedett benne, eszébe jutott Thomas gyakori összehúzódott pupillája. Bármennyire nem akarta is hinni Cassi, Thomas nagy valószínűség szerint szedi a Percodant és a Talwint. Arról sejtelme sem volt, mennyit. S arról se volt sejtelme, mennyiben hibás a dologban ő, Cassi.
Talán segítséget kellene kérnie, merült föl benne. De kihez forduljon? Senki se jutott eszébe. Patriciáról nyilvánvalóan nem lehet szó, s ha a vezetőséghez fordul, Thomas karrierje derékba törhet. Patthelyzet. Akár tesz valamit Cassi, akár nem, mindenképp bajt okoz. Nagy bajt. Cassi jól tudta: Thomasszal való viszonya forog kockán.
Minden erejére szüksége volt, hogy befejezze az előkészületeket a munkába menetelhez, s megtegye a kórházig vivő hosszú autóutat.
Alig dobta le vászontáskáját íróasztalára, Joan dugta be a fejét az ajtón.
– Jobban vagy? – kérdezte derűsen.
– Nem – felelte fáradtan, egykedvűen Cassi.
Joan ráérzett barátnője nyomott kedélyállapotára. Szakértő tekintetével jól látta: Cassi rosszabb bőrben van, mint előző délután. Joan kérés nélkül belépett Cassi rendelőjébe, és behúzta az ajtót. Cassinek nem volt ereje tiltakozni.
– Ismered a régi aforizmát a beteg orvosról – kezdte Joan. – "Aki azt állítja, meg tudja gyógyítani magát, annak bolond a páciense." No, hát ez az érzelmek birodalmára is áll. Nem nagyon tetszel nekem. Eredetileg azért jöttem ide, hogy mentegetőzzem, amiért tegnap rád lőcsöltem a véleményemet, de ahogy most elnézlek, hát jól tettem. Mi van veled, Cassi?
Cassi moccanni se tudott.
Kopogás hallatszott az ajtón.
Joan kinyitotta, és a síró Maureen Kavenaugh állt előtte.
– Elnézést, Cassidy doktornő most foglalt – mondta Joan, és mielőtt még az asszony válaszolhatott volna, becsukta orra előtt az ajtót.
– Ülj le, Cassi – szólt határozottan Joan. Cassi leült. Az erőszakos irányítás jót tett.
– Oké – szólt Joan. – Halljuk, mi a helyzet. Tudom, foglalkoztat a szemed. De többről is szó van.
Cassi ismét fölismerte, micsoda beszéltető bűvereje van a betegre a pszichiátriai kikérdezésnek. Joan bizalmat gerjesztett. Semmi kétség. És Cassi bízhatott benne, hogy nem él vissza a bizalommal. Cassi magába nézett: rettenetesen vágyik rá, hogy megossza terhét valakivel. Kellett a föltárulkozás, legalább annyira, mint a segítség.
– Azt hiszem, Thomas drogokat szed – szólalt meg olyan halk hangon, hogy Joan alig értette. Figyelte, azt várta, hogy megdöbbenés jelenik meg Joan arcán, de hiába. Joan arckifejezése nem változott.
– Milyen drogokat? – kérdezte Joan.
– Dexedrin, Percodan és Talwin; ezekről tudok.
– A Talwin nagyon gyakori az orvosoknál – mondta Joan. – Mennyit szed?
– Nem tudom. Tudomásom szerint sebészeti munkája nem szenvedte meg csöppet se. Ugyanolyan keményen dolgozik, mint mindig.
– Aha – bólintott Joan. – Tudja Thomas, hogy tudod?
– Azt tudja, hogy sejtem a Dexedrint. A többit nem. Eddig legalábbis még nem. – Cassi azon morfondírozott, mikor árulja el Patricia Thomasnak, hogy ott járt a dolgozószobájában.
– Van erre egy megszépítő kifejezés – mondta Joan. – Így hívják: "a meghasonlott orvos". Sajnos egyáltalán nem nagy ritkaság. Talán hozzá is olvashatsz; sok anyag van róla a szakirodalomban, bár maguk az orvosok nem szívesen néznek szembe a problémával. Adok majd neked néhány különlenyomatot. De mondd csak: látszik-e Thomason az ehhez járuló magatartásváltozás; mint, mondjuk, megbotránkoztató viselkedés emberi kapcsolataiban, vagy a munkarendjének a fölborítása?
– Nem – mondta Cassi. – Ahogy már mondtam, Thomas többet dolgozik, mint valaha. De azt elismerte, hogy kevésbé leli örömét a munkájában. És mintha fogytán lenne a türelme az utóbbi időben.
– Mihez?
– Mindenhez. Az emberekhez, hozzám. Még az anyjához is, aki lényegében velünk lakik.
Joan önkéntelen a szemét forgatta.
– Nem olyan borzasztó – mondta Cassi.
– Biztos vagyok benne – felelte gunyorosan Joan. A két nő néhány pillanatig némán nézte egymást. Ekkor Joan tűnődőn ezt kérdezte: – Milyen a házaséletetek?
– Milyen tekintetben? – kérdezte vissza kitérőleg Cassi.
Joan megköszörülte a torkát. – A drogokat szedő orvosokkal gyakran megesik, hogy alkalmilag impotensek lesznek, és aktívan keresnek házasságon kívüli kapcsolatokat.
– Thomasnak nincs ideje házasságon kívüli kapcsolatokra – mondta rá habozás nélkül Cassi.
Joan bólintott, és kezdte azt hinni, hogy Thomas mégse tűnik olyan "meghasonlottnak".
– Tudod – mondta Joan –, meglehetősen sokatmondó, amit Thomas alacsony frusztrációs szintjéről mesélsz, meg arról, hogy kevés örömet talál a munkájában újabban. Sok sebész hajlik az önimádatra, és a rendellenesség mellékhatásai rajtuk hagyják a nyomukat.
Cassi nem válaszolt, de úgy vélte, van benne valami.
– Jó, ezen el lehet gondolkodni – mondta Joan. – Érdekes elképzelés, hogy Thomas sikere probléma lehet. Az önimádó férfiaknak szükségük van olyanfajta struktúrára és állandó visszaigazolásra, amilyet a versengő sebészeti tevékenység nyújt.
– Thomas mondta is, hogy nincs már kivel versengenie – kapcsolódott Cassi Joan gondolatmenetéhez.
Ekkor megszólalt Cassi telefonja. Joan elégedetten nézte, hogy barátnője felveszi a kagylót. Már nem viselkedett annyira nyomottan. Sőt, még mosolyognia is sikerült, amikor kiderült, hogy Robert Seibert hívja.
Cassi rövidre fogta a beszélgetést. Letette és elmondta Joannak: Robert a hetedik mennyországban van, mert újabb HSH-esetet kapott.
– Csodás – mondta gunyorosan Joan. – Ha boncoláshoz akarsz meghívni, akkor köszönöm, nem kérek belőle.
Cassi nevetett: – Nem, sőt magam is visszautasítottam. Egész délelőttre betegeket jegyeztem elő, s megmondtam Robertnek, ebéd után átmegyek az eredményekért. – Erről eszébe jutott, hogy órájára nézzen. – Hűha! Elkéstem a munkamegbeszélésről.
A megbeszélés jól ment. Az éjjel semmi katasztrófa nem történt, s új beteget se vettek föl. Sőt, az ügyeletes rezidens örömmel jelentette, kilenc órát aludt zavartalanul, amitől mindenki rendkívülien irigykedni kezdett. Cassinek módja nyílt rá, hogy vitára bocsássa Maureen húgának dolgát, és abban állapodtak meg, hogy Cassi bátorítsa Maureent: hívja föl a húgát ő maga. Az volt az általános vélemény, hogy ha lehet, érdemes lenne a testvért bevonni a gyógyítási folyamatba.
Cassi Bentworth ezredes látható javulásáról is beszámolt, és arról, hogyan próbálta az ezredes manipulálni, Jacob Levine ezt rendkívül érdekesnek találta, de óvta Cassit attól, hogy idő előtt következtetésekre jusson.
– Ne feledjük, a határeset-személyiségek kiszámíthatatlanok – mondta Jacob, levette a szemüvegét, és a nagyobb nyomaték kedvéért Cassire mutogatott vele.
A megbeszélés hamar véget ért; se új betegfelvétel, se új problémák nem adódtak. Cassi visszautasította a kávémeghívást, mert nem akarta lekésni a Bentworthszel megbeszélt időpontot. Mire rendelőjéhez ért, az ezredes már az ajtóban várta.
– Jó reggelt – üdvözölte Cassi, amilyen derűsen csak sikerült, kinyitotta rendelője ajtaját, és belépett.
Az ezredes némán ment Cassi után, és leült. Cassi zavartan telepedett le íróasztala mögött. Nem tudta, miért, de az ezredes jelenlétében csak még bizonytalanabbnak érezte magát szakmailag, különösen, ha a férfi rábámult átható kék szemével, amely végül is annyira emlékeztette Thomas szemére. Mindkettejüké ugyanaz a döbbenetes türkizszín.
Bentworth most sem látszott páciensnek. Makulátlan öltönyben feszített, és teljesen visszanyerte lényének parancsoló jellegét. Csupán egyetlen jel vallott rá, hogy ez ugyanaz az ember, akit Cassi néhány hete fölvett: az alkarján gyógyulófélben lévő égési seb.
– Nem tudom, hogyan kezdjem – szólalt meg Bentworth.
– Talán kezdhetné azzal: miért gondolta meg magát és keresett föl. Mostanáig visszautasította a négyszemközti üléseket.
– Óhajtja, hogy őszinte legyek?
– Mindig az a legjobb – mondta Cassi.
– Nos, igazat szólva, kimenőt szeretnék a hétvégére.
– De hát az efféle döntéseket általában a csoportban hozzák.
A csoportterápia volt pillanatnyilag Bentworth fő gyógykezelése.
– Ez igaz – mondta az ezredes –, de ezek az istenverte ostoba nyamvadékok nem engedtek volna. Maga fölébük kerekedhetne. Tudom én azt.
– És miért akarnék én azoknak fölébe kerekedni, akik a legjobbat akarják magának?
– Ezek nem ismernek – ordította Bentworth, és az íróasztalra csapott.
Cassi megrémült a hirtelen mozdulattól, de nyugodt hangon így szólt: – Dyen magatartással semmit se fog elérni.
– Uramjézus! – szólt Bentworth. Fölállt, és járkálni kezdett a kis szobában. Cassi nem reagált, erre visszahuppant székébe. Cassi nézte a halántékánál lüktető kis eret.
– Néha úgy érzem, könnyebb lenne egyszerűen föladni a dolgot.
– Miért ne értettek volna egyet magával a csoporttagok abban, hogy kimenőt kapjon hétvégére? – kérdezte Cassi. Csak arra készült föl, hogy Bentworth manipulatív módon viselkedik, és nem akart bekerülni az utcájába.
– Nem tudom – felelte az ezredes.
– Nyilván van valami elképzelése.
– Ki nem állhatnak. Ez nem elég? Csupa tahó. Prolik, az isten szerelmére.
– Ez aztán elég ellenségesen hangzik.
– Hát igen, rühellem mindet.
– Ezek történetesen ugyanolyan problémákkal küzdő emberek, mint maga.
Bentworth nem válaszolt azonnal, és Cassi megpróbálta fölidézni, mit is olvasott a határeset-személyiségekhez illő bánásmódról. A tényleges pszichiátria ezerszerte bonyolultabbnak látszott, mint fogalomrendszere. Tudta, hogy rendalkotó szerepet kellene játszania, de nem volt egészen biztos benne, mit is jelent ez a most folyó beszélgetés összefüggésében.
– Az az őrület, hogy rühellem őket, mégis szükségem van rájuk. – Bentworth a fejét rázta, mintha saját közlése zavarba hozta volna. – Tudom, ez bizarrul hangzik, de nem szeretek egyedül lenni. Számomra nincs rosszabb az egyedüllétnél. Inni kezdek tőle, az italtól pedig becsavarodom. Nem tehetek róla.
– Mi történik ilyenkor? – kérdezte Cassi.
– Mindig megkörnyékeznek. Ez sosem marad el. Kiszúr valami homokos, strigónak néz, odajön, leszólít. A vége az, hogy péppé verem a pasast. Ez az egyetlen, amit megtanultam a hadseregben. Hogy hogyan kell verekedni.
Cassinek eszébe jutott: azt olvasta, hogy mind a határeset-személyiségek, mind az önimádók védekezni akarnak a homoszexuális behatások ellen. A homoszexualitás bőséges téma lehet a következő ülésekre, de Cassi e pillanatban még nem akarta erőltetni a túlságosan érzékeny területeket.
– És a munkája? – próbált témát váltani Cassi.
– Ha az igazságra kíváncsi: unom már a hadsereget. Kezdetben szerettem versengeni. De mostanra, hogy ezredes lettem, túl vagyok az egészen. Beérkeztem. Tábornok pedig nem leszek, mert túl sok az irigyem. Nincs több kihívás. Valahányszor bemegyek az irodámba, rám tör ez az ürességérzet: mi értelme?
– Ürességérzet? – visszhangozta Cassi.
– Aha, üresség. Ugyanezt érzem, valahányszor már néhány hónapja élek egy nővel. Kezdetben intenzív és izgalmas a kapcsolat, de azután mindig besavanyodik. Kiürül. Nem tudom másképp elmagyarázni. – Cassi az ajkába harapott.
– Akkor lenne ideális a kapcsolat egy nővel – folytatta Bentworth –, ha egy hónapig tartana. Azután huss, elszállna, és egy másik nő kerülne a helyébe. Ez tökéletes lenne.
– De hiszen maga nős volt.
– Aha, nős voltam. Csak egy évig tartott. Már épp a legjobb úton voltam, hogy kinyírjam a csajt. Egyebet se csinált, csak nyafogott.
– Maga együtt él most valakivel?
– Nem. Ezért vagyok itt. Az azt megelőző napon hagyott ott, hogy behoztak. Csak néhány hete kerültünk össze, de megismert valami más pasast, és lelépett. Ezért akarok kijutni innen a hétvégére. A nőnek még mindig kulcsa van a lakásomhoz. Félek, hogy kirámol.
– Miért nem hívja föl egy barátját, és cserélteti ki vele a zárat? – kérdezte Cassi.
– Nincs senki, akiben megbízhatom – állt föl Bentworth. – Ide figyeljen, ad nekem kimenőt hétvégére, vagy süket duma ez az egész?
– Fölvetem majd a legközelebbi munkamegbeszélésen – mondta Cassi. – Megvitatjuk.
Bentworth áthajolt az íróasztalon. – Egyvalamire volt jó a kórházban töltött időm: hogy meggyűlöljem a pszichiátereket. Olyan baromian okosaknak képzelik magukat, pedig nem azok. Százszorta bolondabbak nálam.
Cassi farkasszemet nézett vele, észrevette, mennyire kihűlt a férfi tekintete. Az a gondolat suhant át az agyán, hogy Bentworth ezredest be kellene zárni. Aztán eszébe jutott: már be van zárva.

Cassi bekopogott Robert parányi irodájába. A fiú felnézett kétcsövű mikroszkópjából, arca széles, ragályos mosolyba futott szét. Oly hirtelen ugrott föl és ölelte át Cassit, hogy széke a túlsó falig gurult kerekein.
– Levertnek látszol – vizsgálgatta Cassit Robert. – Mi a baj?
Cassi félrenézett. Az elmúlt néhány órában épp eleget beszélgetett. – Csak kimerültem. Azt hittem, a pszichiátria könnyű lesz.
– Akkor talán mégiscsak vissza kellene térned a patológiához – mondta Robert, és széket húzott Cassinek. Előredőlt, keze Cassi térdén pihent. Ha bárki más férfi tesz így, Cassi megsértődött volna, Robert gesztusa azonban megnyugtatta. – Mit adhatok neked? Kávét? Narancslevet? Vagy valami mást?
Cassi a fejét rázta. – Bárcsak egy jó éjszakai alvást adhatnál. Ki vagyok ütve, és ma este egy partyra is el kell mennem Ballantine doktorhoz, Manchesterbe.
– Csodás – lelkendezett Robert. – Mit veszel föl?
Cassi hitetlenkedve forgatta a szemét, és elmondta, eddig még föl se merült benne ez a kérdés. Robert, aki jól ismerte Cassi ruhatárát, néhány javaslatot tett. Cassi félbeszakította, mondván, a boncolás miatt jött és nem divattanácsadásra.
Robert eltúlzott gesztussal jelezte, milyen rosszul esik ez neki, és így szólt: – Csak hivatalos ügyben jössz föl hozzám. Úgy emlékszem, valaha barátok voltunk.
Cassi kinyújtotta a kezét, barátilag meg akarta rázni Robertet, de az kitért előle, hátragördítette a székét, s az lágyan elgurult az útból. Mindketten elnevették magukat.

Cassi felsóhajtott, és észrevette: máris jobban érzi magát, mint a nap során bármikor, Robert üdítőleg hatott rá.
– Mesélte a férjed, hogy ő mentett meg a legutóbbi sebészeti halálozási konferencián?
– Nem – mondta meglepetten Cassi. Sosem hozta szóba, mennyire ellenszenvez férje Roberttel, ám ez mégis épp eléggé kiviláglott, ha a két férfi néhanap találkozott.
– Nagy hibát követtem el. Bolond fővel azt képzeltem, a szívsebészek elragadtatottan hallanak majd a HSH-ról, és elhatároztam, előzetes bemutatást tartok a tegnapi konferencián. Kiderült: rosszabbat nem is tehettem volna. Azt hiszem, be kellett volna látnom: ezeknek olyan az önérzetük, hogy ezt a kutatást valamiféle kritikának fogják föl. Szóval, amikor végeztem a beszéddel, Ballantine nekiállt, hogy kicsináljon, míg csak Thomas félbe nem szakította és föl nem tett egy-két intelligens kérdést. Ez néhány újabb kérdést váltott ki, s én megmenekültem a teljes csődtől. A patológia főorvosa ma délelőtt alaposan megmosta a fejem. Úgy látszik, George Sherman megkérte, a jövőben fojtsa belém a szót.
Cassi meghatódott, és hálás volt férjének, amiért beavatkozott. Vajon miért nem említette a dolgot Thomas, tűnődött, ámde eszébe jutott: ő nem adott rá lehetőséget férjének. Mihelyt összekerült Thomasszal, a szemproblémájával hozakodott elő.
– Lehet, hogy visszaszívok egyet s mást a férjedre tett sok mocskos megjegyzésemből – tette hozzá Robert.
Zavart csönd következett. Cassi nem akart a saját érzéseiről társalgásba bocsátkozni, épp most a legkevésbé.
– Nos – dörgölte össze lelkesen a kezét Robert. – Munkára! Ahogy már mondtam a telefonban: azt hiszem, új HSH-t találtam.
– Ez is elkéküléses, akár az előző? – kérdezte Cassi, s örült, hogy témát váltanak.
– Á, nem – mondta Robert. – Gyere, meg akarom mutatni neked.
Talpra szökkent, kirángatta Cassit az irodájából, be az egyik boncolóterembe. Fiatal, világos bőrű néger feküdt a krómacél asztalon. A szokásos Y alakú boncolási bemetszést már összezárták nagy öltésekkel és nagy darab papírtörlőkkel.
– Megkértem, hagyják így a holttestet, hogy láthass valamit – mondta Robert, s hangja visszhangzóit a csempézett helyiségben.
Elengedte Cassit, és hüvelykujját beledugta Jeoffry Washington szájába, lehúzta alsó állkapcsát. – Nézz be ide.
Cassi hátratett kézzel fölébe hajolt, és belenézett a halott szájába. A nyelv szétmarcangolt húsdarab volt.
– Baromi nagy darabokat harapott ki belőle – mondta Robert. – Nyilván őrületes epilepsziás rohama volt.
Cassi kiegyenesedett, enyhén kikészítette a látvány. Ha ez HSH-eset, akkor ez a halott az eddigi legfiatalabb.
– Azt hiszem, ez aritmiában halt meg – mondta Robert –, de addig nem tudunk bizonyosat, amíg az agyát meg nem vizsgáltuk. Tudod, az ilyen esetek láttán nem nagyon csökken bennem a félsz a saját műtétem miatt. – Robert Cassire pillantott
– Mikor lesz? – kérdezte az asszony. Robert megjegyzése elszántnak hangzott.
Robert elmosolyodott. – Mondtam neked, de nem akartad elhinni, hogy rászántam magam. Holnap fekszem be. És mi a helyzet a tieddel?
Cassi a fejét rázta: – Még nem dőlt el.
– Csacsi vagy – vádolta Robert némi fensőbbséggel. – Miért nem jegyezteted elő a magadét holnaputánra te is, így aztán meglátogathatjuk egymást a lábadozóban.
Cassi nem akarta elmondani Robertnek, milyen nehezen ment az ügy megbeszélése Thomasszal. Tekintete kelletlenül újra a nullára vetődött.
– Mennyi idős? – kérdezte Cassi, és Jeoffry Washingtonra mutatott.
– Huszonnyolc – felelte Robert.
– Úristen, milyen fiatal – mondta Cassi. – És alig telt el két hét a legutóbbi eset óta.
– Így igaz – mondta Robert.
– Tudod, minél többet gondolkodom felőle, annál zavarosabbnak tűnnek ezek az esetek.
– Mit gondolsz, én miért voltam ilyen rámenős? – kérdezte Robert.
– Most már úgy nő a számuk, és oly nyilvánvalóan sűrűsödnek a halálesetek, hogy egyre nehezebb a véletlen számlájára írni őket.
– Egyetértek – mondta Robert. – Az utolsó eset óta az a sanda gyanúm, hogy ezek a halálesetek sokkal szorosabban összefüggenek, mint ahogyan gyanítjuk. Az egyetlen baj ezzel az elképzeléssel, hogy egy sajátos kórokozóra utal, viszont, mint ahogy arra a férjed rámutatott: a halálesetek kóroktanilag különböznek. A tények nem illenek bele az elméletbe.
Cassi megkerülte az asztalt, és átment Jeoffry jobb oldalára. – Duzzadtnak látod? – kérdezte, és végighúzta a kezét a holttest alsókarján.
Robert lehajolt, és megnézte: – Nem tudom. Hol?
Cassi odamutatott. – Infúzión volt a páciens?
– Azt hiszem – mondta Robert. – Azt hiszem, antibiotikumokat kapott phlebitis ellen.
Cassi fölemelte Jeoffry bal karját, és az infúziós tű helyét nézte. Vörös volt és duzzadt. – Csak az érdekesség kedvéért nem vehetnénk néhány metszetet a vénáról, onnan, ahol az infúziós tű bement?
– Bármit, ami rábír téged, hogy fölgyere és meglátogass.
Cassi olyan gyöngéden eresztette vissza Jeoffry karját, mintha az még mindig erezne. – Nem tudod véletlenül: valamennyi HSH-eset infúziót kapott? – kérdezte Cassi.
– Nem tudom, de megtudhatom – mondta Robert. – Sejtem, mire gondolsz, de ez nem tetszik nekem.
– A másik javaslatom – mondta Cassi –, vessük össze a halál feltételezett fiziológiai mechanizmusait, hogy lássuk, van-e valami ismétlődés. Tudod, mire gondolok.
– Tudom, mire gondolsz – mondta Robert. – Talán ma sikerül elintéznem. És a vénametszeteket is elkészíteni, de csak ha megígéred, hogy följössz és megnézed őket. Megegyeztünk?
– Megegyeztünk – válaszolta Cassi.

Cassi megnyomta a lift hívógombját a patológiai osztály előtti folyosón, és közben a Maureen Kavenaughval folytatandó beszélgetésre gondolt. Maureen depressziója kétségtelenül növelte Cassiét. S nem könnyítette meg a tünetek elviselését az a tény, hogy – amint ezt Joan is hangsúlyozta – neki, Cassinek csakugyan volt oka a depresszióra.
Cassit zavarta, hogy annyira viszolyog a Maureennel folytatandó beszélgetéstől, mert zavara beláttatta vele: pszichiáteri minőségében önnön értékítéleteivel kell elbánnia. Ha az ember más orvosi szakokon kerül össze olyan beteggel, akit nem kedvel, akkor az illető kórtanára koncentrál, és a minimumra csökkenti a személyes kapcsolatot. A pszichiátriában ez lehetetlen.
Szerencsére, amikor belépett rendelőjébe, Maureen még nem bukkant föl. Cassi tudta: nehéz lesz majd arra figyelnie, amit Maureen mond. Mert Robert döntése, hogy rászánja magát a műtétre, Cassi ügyét is előhozta. Tudta, hogy Robertnek igaza van. Pillanatnyi habozás után föltárcsázta Thomas rendelőjét.
Férje sajnos még mindig operált.
– Nem tudom, mikor végez – mondta Doris. – De biztos vagyok benne, hogy későn, mert fölhívott és megkért, mondjam le a délutáni rendelését.
Cassi megköszönte, és letette a hallgatót. Üres tekintettel bámult a Monet-nyomatra. Agyába villant Joan megjegyzése a "meghasonlott orvos"-ról, aki fölborítja tervezett időbeosztását. Azután elhessegette a gondolatot. Thomas nyilván azért mondta le a rendelését, mert fogva tartják a műtétek.
Kopogás szakította félbe gondolatait. Maureen fásult arca jelent meg az ajtónyílásban.
– Fáradjon be – mondta Cassi a tőle telhető legszívélyesebb hangon. Az volt a gyanúja: a most következő ötven perc jellegzetes példa lesz arra, amikor vak vezet világtalant.

Délután nem Thomas, hanem Doris hívta vissza Cassit, és közölte: dr. Kingsley pontosan hat órakor várja őt a kórház főbejáratánál. Feltétlenül legyen pontos az esti party miatt. Cassi pontosan megjelent az előcsarnokban, ám amikor az információs fülke fölött már hat óra húszat mutatott az óra, attól tartott, talán rosszul értette az üzenetet.
A kórházbejárat dugig volt jövő-menő emberekkel. A kifelé igyekvők zöme kórházi alkalmazott volt, fecsegtek, nevetgéltek, örültek, hogy végre elmúlt egy munkanap. Az érkezők jobbadán látogatók; levertség és riadalom látszott rajtuk, míg sorba álltak az információs fülke előtt, hogy eligazítást kérjenek a zöld köpenyes önkéntes kisegítőktől.
Cassi azzal csapta agyon az időt, hogy figyelte a tömeget, s mikor újra az órára nézett, csaknem fél hét volt már. Végre úgy döntött: felhívja Thomas rendelőjét, de amint a telefonhoz indult, megpillantotta a férfi fejét a tömeg fölött. Éppoly fáradtnak látszott, mint amilyennek Cassi is érezte magát. Thomas arcán árnyékok sötétlettek, kiderült, hogy a szabálytalan borostától, minthogy reggel nem borotválkozott valami alaposan. Amint közeledett, Cassi észrevette, hogy szeme széle kivörösödött.
Cassi tartotta a száját, mert nem volt biztos benne, milyen fogadtatásban részesül. S mihelyt észrevette, hogy Thomasnak beszélni, vagy akár megállni sincs szándékában, Cassi belékarolt, és a gyorsan forgó ajtó felé sodródott vele.
Odakinn eső és hó keveréke fogadta, pelyhei mihelyt földet értek, elolvadtak. Táskáját a vállára csapta, eltakarta arcát, és Thomas után botladozott a parkológarázs felé.
A garázsban a férfi megállt, végre Cassihez fordult, és így szólt: – Förtelmes idő.
– Most fizetünk azért a kellemes őszért – mondta Cassi, fölbátorította, hogy Thomas még sincs olyan rossz hangulatban. Hátha nem szól neki Patricia a dolgozószobában tett látogatásáról.
A Porsche motorja mennydörgésként verődött vissza a garázsban. Míg a férfi a műszereket figyelte, Cassi óvatosan bekapcsolta biztonsági övét. Tudatos erőfeszítésbe került, hogy ne szóljon Thomasnak, csatolja be az is a magáét, főleg ebben a rossz időben, de Cassi jól emlékezett még a férfi előző reagálására, és csöndben maradt.
Valahányszor havazott, a bostoni közlekedés kínos vonszolódássá lassult. Thomas és Cassi kelet felé haladt a Storrow Drive-on, közben többet álltak, mint mentek. Cassi szeretett volna beszélgetni, de félt megtörni a csöndet.
– Hallottál ma Robert Seibertről? – kérdezte végül Thomas.
Cassi a férje felé fordult. Thomas még mindig az útra szegezte tekintetét, pedig a kocsit bénaságra ítélte a piros stoplámpafények tengere. Thomast mintha hipnotizálta volna az ablaktörlő ritmikus kattogása.
– Ma beszéltem Roberttel – ismerte be Cassi. Meglepte a kérdés. – Honnan tudtad?
– Hallottam róla, hogy George Sherman egyik betege meghalt. Alighanem váratlan volt a dolog, s kíváncsi voltam, Robert barátod még mindig foglalkozik-e a kutatássorozatával.
– Nagyon is – mondta Cassi. – Fönn jártam nála a boncolás után. És Robert elmondta, hogyan siettél segítségére a halálozási konferencián. Szerintem ez nagyon derék dolog volt tőled, Thomas.
– Eszembe se volt, hogy derék legyek – mondta Thomas. – Érdekelt, mi a mondandója. De bolondságot csinált, és még mindig az a véleményem, orrba kellene őt verni.
– Azt hiszem, meg is kapta az orrba verését – mondta Cassi.
Thomas halványan elmosolyodott, majd kihasználta a forgalom ritkulását, és fölgyorsította kocsiját a gyorsforgalmi autópálya sebességfokára.
– Ez az utóbbi haláleset is gyanús volt? – kérdezte, miközben a kocsi hetven mérföldes sebességre gyorsult. Mindkét keze a kormányra feszült, s dühödten villogtatta fényszóróit, mihelyt olyanok mögé került, akik lassabban haladtak.
– Robert szerint igen – mondta Cassi, és kezét akaratlanul is összefonta. Thomas autóvezetésétől mindig rettegett. – De még nem készült el az aggyal. Az a véleménye, hogy a páciens a halál előtt görcsrohamot kapott.
– Tehát nem olyan volt, mint az előző eset? – kérdezte Thomas.
– Nem – mondta Cassi. – De Robert szerint az esetek összefüggenek. – Szándékosan eltitkolta a maga szerepét a beszélgetésben. – A legtöbb páciens, főleg az utóbbi néhány évben, akkor halt meg, amikor az akut műtét utáni időszak már lezárult. Robertnek ma csak egyetlen dolog tűnt föl, éspedig az, hogy a páciens infúzióra volt kötve, amikor meghalt. Most ennek néz utána. Ez jelentős lehet.
– Miért? Azt hiszi Robert, hogy ezek gyanús halálesetek? – kérdezte döbbenten Thomas.
– Azt hiszem, fölmerült benne – mondta Cassi. – Elvégre volt egy ügy New Jerseyben, amikor a páciensek kurárét vagy valami hasonlót kaptak.
– Ez igaz, de mind ugyanazokkal a tünetekkel haltak meg.
– Nos – így Cassi –, úgy hiszem, Robertnek az az érzése, hogy minden lehetőséget tekintetbe kell vennie. Tudom, ez szörnyen hangzik, és Robert nyilván még bizonytalanabb lesz ettől a saját, közelgő műtétjével kapcsolatban. – Cassi reménykedett, hogy a témát saját műtétjére terelheti.
– Miféle műtétje lesz Robertnek?
– Végre kihúzatja azt a benőtt bölcsességfogát. Minthogy gyerekkorában reumatikus láza volt, profilaktikusan antibiotikumokkal kell kezelni.
– Bolond lenne, ha nem tenné – értett egyet Thomas. Bár alighanem hajlamos az öngyilkosságra. Csak így tudom megmagyarázni a halálozási konferencián mutatott magatartását. Cassi, feltétlenül maradj távol ettől az úgynevezett HSH-kutatástól, ez a kívánságom; különösen, ha nevetséges vádaskodásokra kerül sor. Épp elég sok minden zajlik, semmi szükségem effajta bajra.
Cassi az előttük haladó kocsikat nézte, a Porsche könyörtelenül lehagyta őket. Az ablaktörlő egyhangú mozgása valósággal delejezte, azon volt, hogy összeszedje a bátorságát, és szóba hozza saját műtétjét. Megígérte magának az előbb, hogy mihelyt az elé a sárga kocsi elé érnek, megszólal. De a sárga kocsi hamarosan mögéjük került. Azután a busz következett. De azt is megelőzték, és Cassi még mindig hallgatott. Kétségbeesetten lemondott róla abban a reményben, hogy Thomas maga hozza majd szóba a témát.
A feszültség kimerítette. Mind kevésbé találta vonzónak a programot, Ballantine partyját. Sehogy se értette, hogy Thomas, épp Thomas miért akar elmenni. Hiszen utálja a kórházi kapcsolatokat. Cassiben fölmerült: férje talán az ő kedvéért megy el. Ha csakugyan így van, nevetséges. Cassi semmi másra nem vágyott, csak tiszta ágyneműre és kényelmes ágyra. Eltökélte, hogy a legközelebbi felüljárónál megszólal.
– Csakugyan el akarsz menni arra a partyra ma este? – kérdezte bizonytalanul Cassi, míg a felüljáró átvillant a fejük fölött.
– Miért kérded? – Thomas élesen jobbra kanyarodott, azután fölpörgette a motort, hogy megelőzzön egy kocsit, amely figyelmen kívül hagyta az ő villogó fényszóróját.
– Ha énmiattam mész – szólt Cassi –, én holtfáradt vagyok. Sokkal szívesebben otthon maradnék.
– A rohadt életbe – ordította Thomas, és a kormánykerékre csapott. – Hát neked mindig csak saját magadra kell gondolnod? Hetekkel ezelőtt mondtam neked, hogy az igazgató tanács tagjai és az orvosegyetem dékánjai lesznek ott. Valami furcsa dolog zajlik a kórházban, amit nem mondanak el nekem. De gondolom, ez szerinted nem fontos, mi?
Thomas elvörösödött a haragtól, Cassi majd elsüllyedt. Az volt az érzése, bármit mond is, csak rosszabbra fordul tőle minden.
Thomas mogorva némaságba burkolódzott. Még irgalmatlanabbal vezetett, s a kocsi sebességét, mire a szikes mocsárhoz értek, kilencven mérföldre vitte föl. Cassi a biztonsági öv ellenére ide-oda billent, amint a kocsi az éles kanyarokat vette. Megkönnyebbült, amikor a férfi saját felhajtójuk előtt lassítani kezdett.
Mire a bejárathoz értek, Cassi már beletörődött a partyba. Mentegetőzött, amiért nem értette meg férje szándékait, és szelíden hozzátette: – Te is fáradtnak látszol.
– Kösz! Hálás vagyok a bizalomért – felelte gúnyosan Thomas. Elindult fölfelé a lépcsőn.
– Thomas – kiáltotta kétségbeesetten Cassi. Látta, hogy a férfi sértésnek vette az ő törődését. – Feltétlenül így kell ennek lennie köztünk?
– Szerintem te akarod, hogy így legyen. Cassi tiltakozni próbált.
– Kérlek, ne csinálj jeleneteket! – üvöltötte Thomas. Azután valamivel fegyelmezettebben így szólt: – Egy óra múlva indulunk. Te nézel ki rettenetesen. A hajad akár a boglya. Remélem, csinálsz vele valamit.
– Szeretnék – mondta Cassi. – Thomas, nem akarok veszekedni. Megrémülök ettől.
– Nem bocsátkozom bele ilyen diskurzusba – vágta rá Thomas. – Most nem. Legyél kész egy óra múlva.
Besietett a dolgozószobájába, és egyből a fürdőszobába indult, s magában Cassi önzéséről mormogott. Hiszen előre beszélt neki erről a partyról, a fontosságáról, de az asszony kényelmesen elfelejtette, mert hogy fáradt! – Miért kell nekem ilyesmivel bajlódnom – sóhajtott, és végigsimította borostás arcát.
Thomas elővette borotvakészletét, megmosta és behabozta az arcát. Cassi mindinkább idegesítette. Teherré vált a számára. Előbb a szembaja, aztán az a rögeszméje, hogy ő drogokat szed hébe-korba, s most az azonosulása Seibert provokatív dolgozatával.
Rövid, ideges mozdulatokkal állt neki a borotválkozásnak. Kezdte úgy érezni: mindenki ellene van, otthon is, a kórházban is. Munkahelyén George Sherman a fő ellenség, szüntelenül az oktatási marhasággal intrikál ellene. Ennek még a gondolata is olyan keserűséggel töltötte el Thomast, hogy teljes erejéből a zuhanyfülkébe hajította a borotváját. Az csörömpölve bukfencezett le a csempés falról, aztán a lefolyó mellett megállt.
Thomas otthagyta a borotvát, és beállt a zuhany alá. A zuhogó víz mindig jót tett, megnyugtatta, mihelyt a permet alatt töltött néhány percet, nyomban kellemesebben érezte magát. Szárítkozás közben hallotta, hogy nyílik a dolgozószoba ajtaja. Cassire számított, s ezért ki se nézett, de amikor elkészült a fürdőben, és kinyitotta az ajtót, Patriciát találta a karosszékben.
– Nem hallottad, hogy bejöttem? – kérdezte az asszony.
– Nem – felelte Thomas. Füllenteni könnyebb volt. A könyvespolc alatti fiókos szekrényhez ment, amelyben néhány ruhadarabját tartotta.
– Jól emlékszem. Volt idő, hogy magaddal vittél ezekre a kórházi partykra – kesergett Patricia.
– Gyere, szívesen elviszlek – mondta Thomas.
– Nem. Ha igazán akartad volna, magadtól hívsz, és nem nekem kellene kérnem.
Thomas jobbnak tartotta, ha nem is válaszol. Valahányszor Patricián kitört ez a "sértett" hangulat, ajánlatosabb volt csendben maradni.
– Tegnap este megláttam, hogy kigyullad a fény itt, s azt hittem, lejöttél haza. De Cassandrát találtam itt.
– Az én dolgozószobámban? – kérdezte Thomas.
– Ott volt épp az íróasztalodnál – mutatta Patricia.
– És mit csinált?
– Nem tudom. Nem kérdeztem. – Patricia szinte elégedett arccal állt föl. – Mondtam én neked, hogy sok baj lesz vele. De nem, nem! Te jobban tudtad! – Lassan kisétált a szobából, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.
Thomas a pamlagra hajította tiszta ruháit, és az íróasztalához ment. Kihúzta a fiókot, amelyben a drogokat tartotta, és megkönnyebbülten látta, hogy a tablettásüvegcsék pontosan ott vannak, ahol hagyta őket, az írószerek mögött.
Mégis: Cassi megőrjíti. Hiszen figyelmeztette már az asszonyt: ne nyúljon a holmijához. Thomas észrevette: reszket, ösztönösen benyúlt a tabletták rejtekhelyére, és elővett kettőt: Percodant szem mögötti fejfájása ellen, és Dexedrint, hogy felélénkítse. Ha érdemes jelen lenni ezen a partyn, legalább éber legyen.

Cassi iszonyatos rosszabbodást érzett Thomas hangulatában, miközben Manchester felé hajtottak. Hallotta, hogy Patricia bejött a házba, és sejtette, hogy fölkeresi Thomast. Nem kellett túl nagy képzelőerő annak kitalálásához: mit mondott a fiának. Mivel pedig Thomas amúgy se volt jókedvében, aligha választhatott volna rosszabb időpontot.
Cassi komoly erőfeszítéssel igyekezett a lehető legjobban mutatni. Beadta magának az esti inzulint – megemelt adagot, mert hogy cukor mutatkozott a vizeletében –, majd megfürdött, és megmosta a haját. Azután kiválasztotta az egyik ruhát, amelyet Robert javasolt. Sötétbarna bársonyból volt, puffos ujjal és feszes derékkal, amitől bájosán középkorias lett a megjelenése.
Thomas semmit se szólt az asszony külsejéről. Voltaképp másról se. Ugyanúgy vezetett, mint a kórházból hazafelé, irgalmatlanul és gyorsan. Cassi szerette volna, ha férjének volna olyan jó barátja, akit ő, Cassi felkereshetne, valaki, aki valóban törődik Thomasszal, de az volt az igazság, hogy férjének nem nagyon voltak barátai. Egy pillanatra fölmerült benne a Bentworth ezredessel folytatott utolsó beszélgetése. Azután elállt a lélegzete. Más dolog a saját azonosulása Maureen Kavenaughval és megint más a férje összehasonlítása egy határeset-személyiséggel: ez nevetséges. Cassi az ablakra terelte a figyelmét, hogy ne gondolkodjék, és megpróbált átlátni a nedvességen. Sötét, félelmetes volt az éjszaka.
Ballantine-ék háza az óceánra nézett, akárcsak Thomaséké. Ám ebben ki is merült minden hasonlóság. Ballantine-ék háza nagy, kőből készült kastély volt, már száz éve a család tulajdona. Dr. Ballantine, hogy fönntarthassa a házat, eladta a föld egy részét építési vállalkozónak, de az eredeti telek olyan nagy volt, hogy a főépületből nem lehetett más házra rálátni. Mintha falun lenne az ember.
Míg kiszálltak a kocsiból, Cassi észrevette: Thomasnak kissé remeg a keze. A lépcsőn fölfelé menet a férfi egyensúlya bizonytalannak látszott. Uramisten, mit vett be?
Mihelyt bekapcsolódtak a partyba, Thomas viselkedése nyomban megváltozott. Cassi megbűvölten figyelte, pedig tudta, milyen könnyedén képes levetni férje a dühét és bájossá, élénkké válni. Hiszen ha neki is jutna a kedvességéből! Cassi úgy határozott jobb lesz, ha magára hagyja, s az ennivaló után nézett. Minthogy esti inzulinadagját már beadta magának, jobb, ha nem vár sokáig az evéssel. Az ebédlő jobbra volt, s elindult a boltíves bejárat felé.

Thomas örült. Ahogy számított rá: a kórház igazgatósági tagjainak és az orvosegyetem dékánjainak nagy része ott volt a partyn. Mihelyt megérkezett, észrevette őket annak a kis csoportnak a válla mögött, akikhez csatlakozott. Különösen az igazgató tanács elnökének ottléte érdekelte. Elvett egy pohár italt, s épp feléjük indult a tömegen keresztül, amikor Ballantine lépett oda hozzá.
– Á, megjöttél, Thomas – Ballantine már jócskán ivott, a szeme alatt elmélyültek az árkok, s ezektől a szokásosnál is jobban hasonlított egy vadászkutyára. – örülök, hogy sikerült eljönnöd.
– Csodás estély – mondta Thomas.
– Meghiszem azt – mondta erőltetett hunyorgással Ballantine. – Tényleg nagy dolgok történnek a vén Bostoni Alapítványiban. Úgy éljek, izgalmas.
– Miről beszélsz? – lépett hátra Thomas. Dr. Ballantine szokása szerint köpködve beszélt néhány pohár után.
Ballantine közelebb lépett. – Szívesen elmondanám neked, de nem tehetem – suttogta. – De talán hamarosan sor kerül rá, és remélem, te is bekapcsolódsz a munkánkba. Elgondolkodtál már az ajánlatomról a professzorsággal kapcsolatban?
Thomas érezte, fogytán a türelme. Hallani se akart róla, hogy belépjen a főállásúak közé. Sejtelme se volt, mire utal Ballantine, amikor azt mondja: "Tényleg nagy dolgok történnek." De nem tetszett neki a dolog. Ami őt illeti: a status quo minden megváltozása aggasztotta. Hirtelen eszébe jutott, hogy hajnali kettőkor égni látta a villanyokat Ballantine irodájában.
– Mit csináltál olyan későn az irodában tegnap éjjel?
Ballantine vidám arca elborult: – Miért kérded?
– Csak kíváncsiságból.
– Elég különös kérdés, csak úgy, minden előzmény nélkül – mondta dr. Ballantine.
– Operáltam az éjjel. A társalgóból láttam, hogy ég a villany az irodádban.
– Nyilván a takarítószemélyzet dolgozott – mondta Ballantine. Fölemelte a poharát, és megnézte. – Úgy látom, kiürült.
– George Sherman kocsiját is láttam a garázsban – mondta Thomas. – Különös egybeesésnek tűnt.
– Á – legyintett Ballantine –, George-nak már egy hónapja sok baja van azzal a kocsival. Valami villamossági ügy. Hozhatok neked még egy pohárral? Üres a poharad, akárcsak az enyém.
– Nagyszerű – felelte Thomas. Bizonyos volt benne, hogy Ballantine hazudik. Mihelyt a főnök a bár irányába indult, Thomas tovább kutatott az elnök után. Meg kellett tudnia, mi folyik az Alapítványiban, ez most fontosabb volt, mint valaha.

Cassi egy darabig a büféasztalnál maradt, evett és beszélgetett a többi feleséggel. Amikor már biztos volt benne, hogy az inzulinja kiegyensúlyozására elegendő kalóriát vett magához, elhatározta, megkeresi Thomast. Sejtelme se volt, milyen gyógyszereket vett be a férje, s ideges volt. Épp a nappali felé indult, amikor George Sherman megállította.
– Gyönyörű vagy, mint mindig – mosolygott barátságosan.
– Te is jó színben vagy, George – mondta Cassi. – Sokkal jobban tetszel nekem szmokingban, mint abban az ócska kordbársony zakódban.
George zavartan nevetett.
– Épp meg akartam kérdezni tőled, hogy érzed magad a pszichiátrián. Meglepett, amikor meghallottam, hogy átmentél. Sok tekintetben még irigyellek is.
– Ne mondd már, hogy valamire is becsülöd a pszichiátriát. Azt hittem, a sebészek nem sokra tartják.
– Édesanyám súlyos szülés utáni depresszióban szenvedett az öcsém születése után. Meggyőződésem, hogy a pszichiátere mentette meg az életét. Magam is ezt a szakot választottam volna, ha alkalmasnak tartom rá magam. Olyan érzékenységet igényel, ami hiányzik belőlem.
– Szamárság – mondta Cassi. – Van benned érzékenység elég. Azt hiszem, inkább a passzív szereppel lennél bajban. A pszichiátriában a beteg végzi a munkát.
George hallgatott egy pillanatig, s Cassi, míg a férfi arcát nézte, arra gondolt, összehozza őt Joannal. Olyan rendes ember mind a kettő.
– Nem érdekemé mostanság egy vonzó új nő?
– Engem mindig érdekelnek a vonzó nők. Főleg az olyan, aki megközelít téged valamelyest.
– Joan Widikernek hívják. Harmadéves rezidens a pszichiátrián.
– Várj egy pillanatig – mondta George. – Nem vagyok biztos benne, elbánok-e egy pszichiáterrel. Alighanem meredek kérdéseket tenne föl, amikor előszedném a korbácsaimat meg a láncaimat. Még zavarba is hozna. Rosszabb lenne, mint veled. Emlékszel az első randevúnkra?
Cassi nevetett. Hogyan is felejthetné el? George olyan esetlenül veregette meg a kezét vacsora közben, hogy Cassi az ölébe öntötte az Alfredo módra készült nyelvet. Majd abbéli buzgalmában, hogy letörölgesse, Cassi ölébe döntötte a lány Chianti Classicóját is.
– Nem akarok hálátlannak látszani – mondta George. – Nagyon hálás vagyok, hogy rám gondoltál, és föl fogom hívni Joant. De valami komolyabbról is szerettem volna beszélni veled, Cassi.
Cassi akaratlanul is kiegyenesedett, fogakna se volt, mi következik.
– Kollégaként aggódom Thomas miatt.
– Úgy? – kérdezte Cassi igyekezete szerint közömbösen.
– Átkozottul keményen dolgozik. Más dolog, ha valaki elhivatott, és egészen más, ha megszállott. Láttam már ilyet. Orvosok gyakran száz mérföldes óránkénti sebességgel haladnak éveken át, és aztán hirtelen szétégetik magukat. Azért mondom el mindezt, hogy megkérjelek, próbáld meg lelassítani Thomast, esetleg vegyen ki szabadságot. Olyan, akár egy fölhúzott rugó. Az a hír járja, hogy csúnyán összeveszett néhány rezidenssel meg nővérrel.
George szavai Cassi minden visszanyelt könnyét előhozták. Ajkába harapott, de nem szólt.
– Ha rá tudnád venni, hogy vegyen ki szabadságot, szükség esetén örömmel helyettesíteném. – George döbbenten vette észre, hogy Cassi szeme megtelik könnyel. A fiatalasszony elfordult, elrejtette arcát.
– Nem akartalak fölizgatni – szólt George. Cassi vállára tette a kezét.
– Semmi baj – szólt Cassi, és igyekezett összeszedni magát. – Jól vagyok. – Fölnézett, és sikerült elmosolyodnia.
– Dr. Ballantine-nal beszélgettünk Thomasról – mondta George. – Segíteni szeretnénk. Mindkettőnknek az a véleménye, hogy ha valaki olyan keményen dolgozik, mint ő, föl kell ismernie, hogy ennek emocionálisán nagy ára van.
Cassi rábólintott, mintha értené. Megszorította George kezét.
– Ha velem kényelmetlen beszélned, talán keresd föl dr. Ballantine-t. Rendkívül nagyra tartja a férjedet. Ne adjam meg a főnök közvetlen kórházi telefonját?
Cassi elkerülte George meleg pillantását. Táskájára koncentrált, kis jegyzetfüzetet és ceruzát húzott elő. George megadta a számot, ő fölírta. Fölnézett, és csaknem megállt a szíve. Közvetlenül Thomas rezzenéstelen szemébe bámult. Közös életük során szerzett tudásával azon nyomban tudta: férjét vad düh tölti el. George keze hirtelen igen súlyos lett a vállán.
Cassi gyorsan elnézést kért, de mire az ajtóhoz indult, Thomas már eltűnt.

Thomas azóta nem volt ilyen mérges, amióta első éves egyetemista korában az egyik szobatársa randevúra hívta az ő barátnőjét. Nem csoda, hogy George olyan furcsán viselkedik. Felújította régi kapcsolatát Cassivel, annak pedig annyi esze sincs, hogy ne Thomas kollégáinak szeme láttára mutassa ki érdeklődését. Gyomorszáját csomóba rántotta a félelem. Keze annyira reszketett, hogy csaknem kiöntötte az italát. Gyorsan lehajtotta, majd a francia ajtón át kilépett a verandára jólesett az óceán felől fúvó éles szél.
Vadul kotorászott zsebeiben tablettáért. Az este a kezdettől rosszul sikerült. Az igazgató tanács egyik tagja, aki már jócskán fölöntött a garatra, megállt, hogy gratuláljon a kórház új oktatási programjához. Thomas üres tekintettel bámult vissza rá, mire a férfi gyors bocsánatkérést motyogott, és kihátrált a szobából. Thomas épp meg akarta keresni Ballantine-t, és magyarázatot kérni tőle, amikor Cassit meglátta.
Uramisten, milyen bolond volt. Most, hogy elgondolkodott rajta, világossá vált, George-nak viszonya van Cassivel. Nem csoda, hogy az asszony sosem panaszkodik, amikor ő oly gyakran a kórházban tölti az éjszakát. Agyát az a gondolat gyötörte, hogy az ő házában találkoznak. Thomas ordítani tudott volna dühében az elképzelt látványtól: George az ő hálószobájukban. Hátrapillantott, meglátott egy párt az ajtóban, és Thomas hirtelen attól tartott, ezek tudnak a viszonyról. Őróla beszélnek, ez nyilvánvaló. Még egy tablettát vett elő, lenyelte, és bement újabb italért.

Cassi keresztültörtetett a nappalin, mindenáron meg akarta találni Thomast, folyvást bocsánatot kérve nyomakodott az emberek között.
Épp a bár felé tartott, amikor dr. Obermeyerrel találta szemközt magát.
– Micsoda véletlen! – kiáltotta az orvos. – A legnehezebb páciensem!
Cassi idegesen elmosolyodott. Eszébe jutott: kiesett a fejéből az ígérete, hogy még ma visszahívja az orvost.
– Ha emlékezetem nem csal, magának ma kellett volna előjegyeztetnie a műtétjét – mondta dr. Obermeyer. – Megbeszélte Thomasszal?
– Nem mehetnék be önhöz holnap délelőtt a rendelőjébe? – tért ki a válasz elől Cassi.
– Talán nekem kellene megbeszélnem a férjével – így dr. Obermeyer. – Itt van?
– Nincs – felelte Cassi. – Mármint: itt van, de alig hiszem, hogy ez lenne az alkalmas időpont…
Iszonyú üvöltés rázta meg a szobát, a beszélgetések elnémultak, s Cassi mondata félbeszakadt. Mindenki zavarba jött; kivéve Cassit. Ő felismerte, kié ez a hang. Thomasé! Visszarohant az ebédlőbe, és újabb ordítást hallott, majd törött poharak csörömpölését.
Cassi áttörtetett a többi vendég közt, és meglátta Thomast, aki a büfénél állt, arca vöröslött a dühtől, lábánál törött tányérok. George Sherman bámult rá döbbenten, értetlenül, egyik kezében ital, másikban egy koktélkeverő rudacska.
Cassi látta, hogy George megveregeti Thomas vállát a rúddal, és így szól: – óriási tévedés, Thomas.
Thomas vadul leverte magáról George karját. – Hozzám ne érj! És hozzá ne érj a feleségemhez! Megértetted? – Figyelmeztető ujjával George arcába ütött.
– Thomas? – szólt George tehetetlenül. Cassi a két férfi közé rohant. – Mi a bajod, Thomas? – markolta meg férje zakóját. – Uralkodj magadon!
– Uralkodjak magamon – ismételte a férfi, és Cassi felé fordult. – Azt hiszem, inkább neked kéne, mint nekem.
Gúnyos fintorral kirántotta magát Cassi markából, és a bejárati ajtó felé tartott. Ballantine a konyhában volt, Thomas után eredt, a nevét kiáltotta.
Cassi gyorsan bocsánatot kért George-tól, és az ajtóhoz indult, fejét lehajtotta, hogy kikerülje a kíváncsi pillantásokat.
Thomas addigra már megtalálta a kabátját, és dühösen épp ezt mondta Ballantine-nak: – Rettentően sajnálom, de nem könnyű elviselni, ha az ember megtudja, hogy a feleségének viszonya van az ember kollégájával.
– Ezt… ezt nem hiszem el – mondta Ballantine. – Biztos vagy benne?
– Biztos – így Thomas. Megfordult, hogy kinyissa az ajtót, amikor Cassi utolérte, és elkapta a karját.
– Mit művelsz, Thomas? – kérdezte, és könnyeivel küszködött.
Thomas nem válaszolt. Kabátját gombolgatta, és megfordult, indulni készült.
– Beszélj már, Thomas. Mi történt?
Thomas akkora erővel rántotta ki a karját Cassi kezéből, hogy az asszony csaknem a földre zuhant. Cassi habozott, férje kinyitotta az ajtót, és kiviharzott.
Cassi a lépcső alján érte utol.
– Thomas, ha el akarsz menni, jövök én is. Hadd vegyem föl a kabátomat.
Thomas megállt egy pillanatra: – Nem akarom, hogy velem gyere. Maradj csak itt, és élvezd a kis kapcsolatodat!
Cassi zavartan nézte, hogy elmegy. – Kapcsolatomat? Ezek a te kapcsolataid. Én nem is akartam eljönni az este!
Thomas nem válaszolt. Cassi összekapta hosszú ruhája szoknyáját, és utánaeredt. Mire a Porschéhez ért, már vadul reszketett, de nem tudta, a félelemtől-e vagy a hidegtől.
– Miért viselkedsz így? – zokogta.
– Sok minden vagyok, de ostoba nem – vágta rá Thomas, és becsapta előtte a kocsiajtót. A motor felbőgött.
– Thomas, Thomas – kiáltotta Cassi, fél kezével az ablakot ütögette, másikkal ki akarta nyitni az ajtót. Thomas rá se rántott, gyorsan hátrált. Ha Cassi nem ugrik félre, és nem ereszti el a kocsit, elgázolja. Némán bámult, a Porsche pedig végigrohant a hosszú kocsifelhajtón.
Megalázottan tért vissza a házba. Talán el kellene rejtőznie valamelyik emeleti szobába, míg taxit szerez. Az előszobába érve megkönnyebbülten látta, hogy a vendégek ismét buzgón isznak és nevetgélnek. Csak George és dr. Ballantine várta az ajtónál.
– Elnézést – szólt zavartan Cassi.
– Ne kérjen elnézést – mondta dr. Ballantine. – Úgy értesültem, George beszélgetett magával egy kicsit. Mind aggódunk Thomasért, szerintünk agyondolgozza magát. Szeretnénk könnyíteni a terhein, de ő az utóbbi időben annyira ideges, hogy nem volt alkalmunk megbeszélni vele.
Ballantine összenézett George-dzsal.
– így igaz – bizonygatta George. – Azt hiszem, ez a szerencsétlen mai epizód csak megerősíti, amit mondunk.
Cassi sokkal izgatottabb és zavartabb volt, semhogy válaszolhasson.
– George azt is említette – mondta Ballantine –, hogy megadta magának az én kórházi közvetlen számomat, örömmel látom, amikor csak jönni óhajt, Cassi. Tulajdonképp holnap is beugorhatna az irodámba. Most pedig nem volna kedve visszajönni a társaságba? Vagy óhajtja, hogy valamelyik fiam hazaszállítsa?
– Haza szeretnék menni – törölgette szemét a keze fejével Cassi.
– Jó – mondta Ballantine. – Egy pillanat. – Megfordult, és fölment a lépcsőn az emeletre.
– Elnézést – szólt George-hoz Cassi, mikor magukra maradtak. – Nem tudom, mi ütött Thomasba.
George a fejét rázta: – Cassi, ha Thomas tudná, mit érzek irántad, csakugyan, minden oka meglenne a féltékenységre. Most pedig mosolyogj. Csak bókoltam. – Állt, és szeretettel nézte Cassit, míg Ballantine fia előállt a kocsival.

Cassi megfordította a kulcsot a bejárati ajtóban, fogalma sem volt, mi vár rá. Meglepetten látta, hogy a nappaliban ég a villany. Ha Thomas odahaza van és nem a kórházban, akkor – tételezte föl Cassi – a dolgozószobájába zárkózott volna. Idegesen haladt át az előtéren, s közben, amennyire tudta, lesimította a haját.
De nem Thomas várta, hanem anyósa.
Patricia a billenő hátú fotelben üldögélt, arcát homályban hagyta az egyetlen padlólámpa. Cassi föntről a vécéöblítő zaját hallotta.
Jó ideig egyik nő se szólalt meg. Azután Patricia mereven fölállt, válla megdőlt, mintha nehéz teher nyomná. Arca nyúzott volt, szája mellett elmélyültek a ráncok. Egyenesen Cassihez lépett, és a szemébe nézett.
Cassi nem moccant.
– Meg vagyok döbbenve – mondta végül Patricia. – Hogyan tehettél ilyet? Talán ha nem az egyetlen gyermekem lenne, nem fájna annyira.
– Mi a csudáról beszélsz? – kérdezte Cassi.
– És hogy épp Thomas egyik kollégáját csípted föl magadnak – eresztette el a füle mellett a kérdést Patricia. – Épp azt az embert, aki állandóan meg akarja rendíteni Thomas helyzetét. Ha már viszonyt akartál, miért nem idegennel?
– Nincs semmiféle viszonyom – mondta kétségbeesetten Cassi. – Ez elképesztő. Uramisten, Thomas nincs magánál.
Kereste anyósán a megértés jelét, de Patricia mereven állt, s a szomorúság és düh keverékével nézte menyét.
Cassi az asszony felé nyújtotta a karját: – Kérlek – könyörgött. – Thomas bajban van. Nem segítenél?
Patricia nem reagált.
Cassi leejtette karját, és nézte, mint biceg Patricia az ajtóhoz. Mintha tíz évet öregedett volna azóta, hogy Cassi utoljára látta. Csak legalább hallgatna rá! De Cassi belátta végre: Patriciának inkább beleszakad a szíve a hazugságba, semhogy a még fenyegetőbb igazsággal, Thomas szenvedélyével szembenézzen. Bármennyit bírálta is a fiát Patricia, Cassi tudta: soha nem tudná megemészteni még a lehetőségét se annak, hogy fiával valami komoly baj lehet.
Cassi a nappali szoba félhomályában maradt jóval azután, hogy a bejárati ajtó csukódását hallotta. Az elmúlt negyvennyolc órában több könnyet sírt el, mint a megelőző húsz esztendőben. Hogyan is képzelheti Thomas, hogy neki bárkivel is viszonya van? Nevetséges.
Azután nehezen lépkedve fölment a lépcsőn, hogy rátaláljon Thomasra. Arról szó se lehet, hogy csak így aludni menjen. Meg kell kísérelnie, hogy beszéljen a férjével. Egy pillanatig habozott a dolgozószoba előtt. Aztán halkan bekopogott.
Semmi válasz.
Újra kopogott, hangosabban. Még mindig nem volt válasz, erre megnyomta a kilincset. Az ajtó zárva volt. Cassi mindenáron eltökélte, hogy beszél vele, bement hát a vendégszobába, és az összekötő fürdőszobán át a dolgozószobába.
A férfi mozdulatlanul ült, tekintete maga elé meredt a semmibe. Arckifejezése nem változott, amint Cassit meghallotta. Szája kis mosolyra húzódott. Még akkor se moccant, amikor Cassi mellétérdelt, és férje kezét a maga arcához húzta.
– Thomas – szólította meg lágyan. Thomas végre letekintett rá.
– Thomas, soha nem volt viszonyom George-dzsal. Amióta téged megismertelek, rá se néztem senkire. Szeretlek. Kérlek, engedd, hogy segítsek neked.
– Nem hiszek neked – mondta Thomas, szava erősen akadozott. Azután kifordult a szeme, és elvesztette az eszméletét. Cassi még mindig fogta a kezét. Az asszony szétnyitotta a pamlagágyat, és megpróbálta odasegíteni férjét, de az nem mozdult. Ott üldögélt még a férfi mellett, azután visszament szobájába, hogy aludni próbáljon.

Nyolcadik fejezet

Reggel Cassi már fönn volt, és föl is öltözött, s csak ekkor hallotta meg az ébresztőóra csengését a dolgozószobában. Csöngött, egyre csöngött. Nyugtalanul átfutott a hallon, és kinyitotta az ajtót. Thomas ott terpeszkedett karosszékében, pontosan úgy, ahogy az éjjel hagyta.
– Thomas – rázogatta.
– Mi… mi az? – suttogta a férfi.
– Háromnegyed hat. Nincs műtéted ma reggel?
– Azt hittem, Ballantine-ék partyjára megyünk – motyogta Thomas.
– Thomas, az tegnap éjjel volt. Uramisten, talán beteget kellene jelentened. Soha nem veszel ki szabadnapot. Hadd hívjam fel Dorist, hátha el tudja halasztani az operációidat.
Thomas föltápászkodott. Megtántorodott, belekapaszkodott a fotel karfájába.
– Nem, kitűnően érzem magam – beszéde kissé még mindig akadozott. – És most, hogy megnyirbálták a műtőidőmet, hetek alatt se tudnám utolérni magam. Néhány betegem máris sokat várakozott ebben a hónapban.
– Akkor engedd, hogy valaki más… – Thomas olyan hirtelen emelte föl a kezét, hogy Cassi azt hitte, meg akarja ütni, ám férje kiment a fürdőszobába, és becsapta az ajtót maga után. Az asszony néhány pillanat múlva már hallotta, amint kinyitja a zuhany csapját. Mikor előjött, már jobb színben volt. Mert alighanem bekapott egypár Dexedrint, gondolta Cassi.
Thomas nagy gyorsan felhajtotta a gyümölcslét meg egy csésze kávét, és már ment is a garázs felé.
– Ha hazajövök is ma éjjel, nagyon későn, úgyhogy inkább menj a saját kocsiddal – szólt hátra. Cassi sokáig ült még a konyhaasztalnál, s csak azután indult el hosszú útjára, a kórházba. – Most fordul elő először – gondolta –, hogy nemcsak Thomasért aggódom. Hanem a betegeiért is. Nem tudom, biztonságos dolog-e még operálnia.
Mire a Bostoni Alapítványihoz ért, három dologra szánta el magát, amelyeket közvetlenül a csoportértekezlet után intéz majd el. Megbeszéli szemműtétje időpontját, elintézi a betegszabadságát, és fölkeresi dr. Ballantine-t, megvallja neki félelmeit Thomasszal kapcsolatban. Elvégre a probléma legalább annyira érinti a kórházat, mint a házasságukat.
Joan észrevette, hogy Cassi szórakozott, de mielőtt még lehetősége nyílt volna rá, hogy megkérdezze, az ülés végén Cassi szólt neki, hogy fölkeresi a szemorvosát, s elsietett az osztályról.
Dr. Obermeyer félbeszakította munkarendjét, mihelyt meghallotta, hogy Cassi megérkezett. Feje tetejére szíjazott kis bányászlámpájával jött elő a belső rendelőből.
– Remélem, döntött, mégpedig helyesen – mondta.
Cassi bólintott. – Szeretném, ha sorra venne, amilyen hamar csak lehetséges. Tulajdonképpen minél előbb, annál jobb, még mielőtt meggondolom magam.
– Ezt vártam magától – mondta dr. Obermeyer. – Sőt, arra vetemedtem, hogy félsürgős esetként már elő is jegyeztem holnaputánra. Megfelel magának?
Cassi szája kiszáradt, de engedelmesen bólintott.
– Kitűnő – mosolygott dr. Obermeyer. – Nincs mitől tartania. Mi mindent elrendezünk. Holnap fölveszik a kórházba. – Dr. Obermeyer megnyomta a titkárnőjének szóló berregőt.
– Mennyi ideig leszek munkaképtelen? – kérdezte Cassi halkan. – Meg kell mondanom a pszichiátria főorvosának,
– Az attól függ, hogy mit találunk, de úgy számolom, hogy egy hét és tíz nap között.
– Ilyen sokáig? – kérdezte Cassi. Azon tűnődött, mi lesz a betegeivel.
Lassan visszafelé bandukolt a szakrendelői épületből, s közben elhatározta, fölhívja dr. Ballantine-t, mielőtt még elszáll a bátorsága. A főorvos maga vette föl a telefont, megnyugtatta: nincs műtétje, és félóra múlva szívesen látja.
Cassi elintézte betegszabadságát, és elhatározta, a Ballantine-nal folytatandó beszélgetésig azzal csapja agyon az időt, hogy átmegy a patológiára. Beszélhet Robertnek a műtétjéről, Robert puszta látásától is mindig rendbejött az önbizalma. Ám amikor odaért, Robertnek üres volt az irodája. Az egyik technikus közölte, Robert ma egyáltalán nem jön be. Aznap kora délutánra jegyezték elő a szájsebészeti műtétjét, s úgy döntött, elmegy enni valahová, utána egész héten aligha ehet.
Cassi már visszatért a liftig, amikor eszébe jutott Jeoffry Washington. Visszafordult a laborba, és elkérte a metszeteket a technikusnőtől. Az könnyűszerrel rátalált Jeoffry Washington tálcájára, de elmagyarázta: a metszeteknek csak egy része készült el. Azt mondta, legalább két napba telik, amíg elkészülnek egy esettel, és javasolta: Cassi jöjjön vissza másnap a teljes összeállításért. Cassi közölte, megérti, de őt csak a véna Hematoxolin-Eozin festésű metszetei érdeklik, amelyek alighanem megvannak már.
Cassi megkapta a kért metszeteket, ahogy a tartót fölnyitotta, ezeket látta meg elsőként, összesen hat volt belőlük, címkéjükön ez állt: BAL KÖNYÖKHAJLATI GYŰJTŐÉR, HE-FESTÉS, utána Jeoffry Washington boncolási sorszáma.
Cassi leült Robert mikroszkópjához, beállította a szemlencsét, és szemügyre vette az első diát. Egy elmosódott rózsaszín szövet belsejében kis összehúzódott gyűrűs szerkezet rejlett. Cassi még gyönge fényerővel is valami különöset látott. Jobban megnézte, s gyűrűsen elhelyezkedő apró fehér kicsapódásokat látott a véna belsejében. Cassi ezután a véna falát vizsgálta meg. Teljesen normálisnak látszott. Nem volt beszűrődés, nem voltak gyulladásos sejtek. Kíváncsi volt, vajon a fehér pikkelyecskék a szövettani eljárás során keletkeztek-e. Nem lehetett megállapítani. Ellenőrizte a többi metszetet is, és egy kivételével mindegyiken ugyanazokat a kicsapódásokat lelte.
Cassi visszavitte őket a laborba, és megmutatta a technikusnőnek, az is meghökkent. Cassi elhatározta, mihelyt megtudja Robert szobaszámát, beszámol neki. Órájára nézett: ideje Ballantine-hoz menni.
A főorvos épp szendvicset evett az íróasztalánál, és megkérdezte Cassit, hozhat-e neki valamit a titkárnője a büféből. Cassi a fejét rázta. Ha meggondolja, mit akar elmondani – aligha kíván közben enni.
Azzal kezdte, hogy bocsánatot kért a jelenetért, amelyet Thomas rendezett, de Ballantine a szavába vágott, és bizonygatta: a party remekül sikerült, szerinte senki nem emlékszik már erre az incidensre. Cassi szívesen elhitte volna neki; de jól tudta, hogy sajnos ez az a fajta botrányos jelenet, ami megragad az emberek fejében.
– Ma reggel többször is beszéltem Thomasszal – mondta dr. Ballantine. – Műtét előtt találkoztam vele.
– Milyennek találta? – kérdezte Cassi. Lelki szemével maga előtt látta Thomast eszméletlenül a bőrfotelben, majd amint a fürdőszobába botorkál.
– Tökéletesen rendben lévőnek. Remek hangulatban, örültem, hogy minden visszatért a rendes kerékvágásba.
Elképedt: Cassi szeme megtelt könnyel. Pedig mennyire megfogadta, nem sírja el magát.
– Nono! nono! – szólt dr. Ballantine. – Időnként mindenkit szétrobbant a stressz. Ne tulajdonítson túl nagy jelentőséget a tegnap éjszakai incidensnek. Amilyen iramban Thomas dolgozik, ez nem csoda. Lehet, hogy nem védhető, de érthető. A kórházi munkatársak még meg is jegyezték, hogy szokatlanul sokat éjszakázik benn a kórházban. Mondja, kedvesem, odahaza normálisan viselkedik Thomas?
– Nem – felelte Cassi, és tekintete az ölében mozdulatlanul heverő kezére hullott. Mihelyt beszélni kezdett, könnyedén dőlt belőle a szó. Elmondta dr. Ballantine-nak, hogyan reagált Thomas a neki javasolt műtétre, meggyónta, hogy kapcsolatuk egy ideje feszült, de nem hiszi, hogy ennek csakugyan az ő betegsége lenne az oka. Thomas tudott a diabéteszéről már a házasságuk előtt, és Cassi állapota, a látási zavarát leszámítva, nem változott. Nem hiszi, hogy az ő egészségügyi bonyodalmai indokolják Thomas haragját.
Elhallgatott, a szorongástól kiverte a veríték.
– Azt hiszem, az igazi probléma az, hogy Thomas túl sok gyógyszert szed. Mármint sokan kapnak be hébe-korba egy Dexedrint vagy altatót, de Thomas alighanem túlzásba viszi. – Újra szünetet tartott, és föltekintett Ballantine-ra.
– Hallottam már egyet s mást – merengett Ballantine. – Az egyik rezidens beszélt Thomas remegéséről. Míg mondta, nem vette észre, hogy mögötte állok a hallban. Pontosan mit szed Thomas?
– Dexedrint, hogy ébren tartsa és Percodant vagy Talwint, hogy megnyugodjék.
Dr. Ballantine az ablakhoz ballagott, és átnézett a közvetlenül szemben lévő sebészeti társalgóba. Visszafordult Cassi felé, és megköszörülte a torkát. Hangja mit sem vesztett melegségéből.
– Orvos számára komoly kísértés a drogok hozzáférhetősége, főleg, ha az illető olyan súlyosan agyondolgozza magát, mint Thomas. – Ballantine visszament íróasztalához, és székébe ereszkedett. – De a hozzáférhetőség csak a dolgok egyik oldala. Sok orvos feljogosítva is érzi magát. Egész nap másokról gondoskodnak, s úgy vélik, nekik is dukál némi segítség, ha szükségét érzik. Drogok vagy alkohol. Nagyon is mindennapi dolog ez. És mivel arra képzik őket, hogy önmagukra legyenek utalva, ahelyett hogy megbeszélnék egy másik orvossal a dolgot, maguk gyógyszerezik magukat.
Cassi hallatlanul megkönnyebbült, amiért dr. Ballantine ilyen nyugodtan fogadja a Thomasról szóló híreket. Napok óta most először szállt belé némi optimizmus.
– Azt hiszem, az a legfontosabb, hogy mindez köztünk maradjon – mondta dr. Ballantine. – A pletyka árthatna a férjének is, a kórháznak is. Diplomatikusan el kell beszélgetnem Thomasszal, hogy lássam, megfoghatjuk-e a dolgot, még mielőtt kicsúszik a kezünkből. Láttam már ilyet, és biztosíthatom, Cassi, hogy Thomas nehézségei nem olyan nagyok. A sebészek szokásos terhelése nyomasztja.
– Tehát ön nem aggódik Thomas pácienseiért? – kérdezte Cassi. – Úgy értem: látta őt operálni az utóbbi időben?
– Nem – ismerte be dr. Ballantine. – De én értesülnék róla elsőként, ha valami hiba történnék. Cassi hitetlenkedett.
– Tizenhét éve ismerem Thomast – mondta megnyugtatólag Ballantine. – Tudnám, ha valami komoly baj volna vele.
– Hogyan akarja előhozni a témát? – kérdezte Cassi. Dr. Ballantine megvonta a vállát. – Majd rögtönzök.
– Ugye nem árulja el, hogy beszéltem önnel? – kérdezte Cassi.
– Semmi esetre se – válaszolta dr. Ballantine.

Cassi, kezében egy csokor írisszel, amelyet a kórházi virágboltban vásárolt, végigment a tizennyolcadik emeleti folyosón az 1847-es szobáig. A szobaajtó félig nyitva állt. Megkopogtatta és belesett. Az ágyban szemig húzott takaróval feküdt valaki, s reszketett a félelemtől.
– Robert – nevetett Cassi. – Hát ez meg mi…
Robert kipattant az ágyból, saját pizsamája és köntöse volt rajta. – Véletlenül láttam, hogy jössz – mondta. Észrevette a virágot, megkérdezte: – Ezt nekem hoztad?
Cassi átadta a kis csokrot. Robert szép gondosan elrendezte vizeskancsójában, mielőtt az éjjeliszekrényre tette.
Cassi körülpillantott a szobában, és látta, nem ő volt az első. Tucatnyi csokor virult mindenfelé.
– Akárcsak a temetésen – mondta Robert.
– Nem rajongok az effajta humorért – mondta Cassi, és megölelte. – Virágból sose elég. Azt jelenti, hogy sok a barátod. – Leült az ágy végéhez.
– Sosem voltam még betegként kórházban – mondta Robert, és odahúzott egy széket, mintha ő lenne a látogató. – Nem kedvelem. Olyan kiszolgáltatottnak érzem magam.
– Hozzászoksz – mondta Cassi. – Elhiheted nekem, profi vagyok.
– Az az igazi baj, hogy túl sokat tudok – mondta Robert. – Bevallhatom neked, rettegek. Meggyőztem az altatóorvost, hogy dupla adag altatót adjon. Másként biztosan egész éjjel nem aludnék.
– Még néhány nap, és nem is fogod érteni, mitől voltál ilyen ideges.
– Te könnyedén beszélsz utcai ruhában. – Robert föltartotta a csuklóját, rajta kis műanyag névtábla. – Statisztikai adat lettem.
– Talán jobban érzed magad, ha megmondom: a bátorságod engem is tettre sarkallt. Holnap befekszem.
Robert arckifejezése szánakozó lett: – Most aztán én érzem hülyén magam. Itt riadozom néhány fog miatt, mialatt te szemműtét előtt állsz.
– Altatás az altatás – mondta Cassi.
– Azt hiszem, helyesen teszed – mondta Robert. – És meggyőződésem, hogy a szemműtéted százszázalékosan sikerül.
– És a saját esélyeid? – ugratta Cassi.
– Hm… ötven-ötven – nevetett Robert. – Hé, mutatok neked valamit.
Robert fölállt, és az éjjeliszekrényhez ment. Elővett egy irattartót, és Cassi mellé ült, az ágy szélére. – Komputer segítségével összevetettem a HSH-esetekkel kapcsolatos adatainkat. Érdekes dolgokat találtam. Mindenekelőtt, ahogy sejtetted, minden páciens infúzión volt. Azonkívül az elmúlt két évben egyre több stabil fizikai állapotú beteg jutott a sorsukra. Más szóval: az elhalálozások egyre váratlanabbak.
– Uramisten – szólt Cassi. – És még?
– Eljátszadoztam egy darabig az adatokkal, betápláltam minden paramétert, nemcsak a sebészeti esetekét. A komputer más eseteket is kidobott, többek közt egy Sam Stevens nevű páciensét. Váratlanul halt meg, szívkatéterezés közben. Szellemileg visszamaradott volt, de kiváló testi kondícióban.
– Ő is infúzión volt? – kérdezte Cassi.
– Bizony.
Néhány percig nézték egymást.
– Végül – mondta Robert – a komputer jelezte, hogy többségben vannak a férfi betegek. És furcsamód: szokatlanul nagyszámú homoszexuálist mutatott ki a komputer, már ahol ilyen irányú információ is rendelkezésre állt.
Cassi fölnézett a papírokból Robert baráti tekintetébe. A homoszexualitásról sosem esett szó kettejük közt, és Cassinek semmi kedve nem volt beszélgetni róla.
– Ma reggel fönn jártam a patológián, téged kerestelek – mondta, hogy témát váltson. – Nem találtalak ott, de megkerestem Jeoffry Washington néhány metszetét. Mikor megnéztem az infúzió helyéről vett metszeteket, fehér kicsapódást láttam a véna belsejében. Kezdetben azt hittem, műtermék, de kiderült, hogy egy kivételével minden metszetben ott van. Gondolod, hogy jelent valamit?
Robert elgondolkodva húzta össze az ajkát: – Nem – mondta aztán. – Semmi se jut róla az eszembe. Csak azt tudom elképzelni, hogy ha bikarbonátoldathoz gondatlanságból kalciumot adnak, az kicsapódást idéz elő, ámde az az infúziós palackban lenne, nem pedig a vénában. A kicsapódás, gondolom, bejuthatna a vénába, de az olyan feltűnő lenne a palackban, hogy mindenki észrevenné. Lehet, hogy ha megnézném a metszetet, támadna valami elképzelésem. No, elég ebből a morbid témából. Mesélj a tegnapi partyról. Mi volt rajtad?
Cassi mellébeszélt az estéllyel kapcsolatban. Meglehet, Robert a kórházi szóbeszéd útján hallott már valamit arról, ami történt, de ő nem akarta előhozni. Cassit meglepte valamelyest, hogy Robert nem vette észre, milyen vörös a szeme. Robert általában oly jó megfigyelő. Úgy döntött: a fiút, érthető módon, teljesen leköti, hogy befeküdt a kórházba. Cassi megígérte, hogy másnap meglátogatja, és elsietett, még mielőtt elfogja a kísértés, hogy saját bajával is a barátját terhelje.

Larry Owen úgy érezte magát, mint egy végsőkig feszített zongorahúr, amely, ha még egy csöppet nő a feszültség, elpattan. Thomas Kingsley elkésett reggel, és dühös volt, amiért Larry megvárta az érkezését, s addig nem fogott hozzá az első páciens mellkasának fölnyitásához. S bár Larry rekordsebességgel hajtotta végre a procedúrát, Thomas rosszkedve nem múlt el. Semmi se tetszett neki. Nem elég, hogy Larry pocsék munkát végez, a műtősnők se adják át megfelelően a műszereket; a rezidensek nem végeznek megfelelő feltárást, az altatóorvos pedig dilettáns marha. S a véletlen úgy hozta, hogy Thomas hibás tűfogót kapott, mire úgy csapta a falhoz, hogy kettétört.
Ám Larry átélt már effajta túlkapásokat. Ami most őrjítette: Thomas operatőri működése. Mihelyt dolgozni kezdett az első betegen, nyilvánvalóvá vált, milyen kimerült. Máskor oly hibátlan egyensúlyérzéke oda volt, megítélése téves. S ami a legrosszabb, Thomasnak nem sikerült úrrá lennie a keze remegésén. Larrynek csaknem elállt a szívverése, amint nézte, mint hajol Thomas a szív fölé borotvaéles tűvel, és igyekszik beletalálni a műszerrel a véna saphena egy kényes darabkájába, amelyet a parányi koszorúérhez igyekezett hozzávarrni.
Larry hiába reménykedett, hogy az idő haladtával csökken majd a remegés. Inkább rosszabbodott.
– Óhajtja, hogy odavarrjam? – kérdezte néhányszor Larry. – Azt hiszem, innen, ahol én állok, jobban látni.
– Ha azt akarom, hogy segítsen, majd szólok – volt Thomas válasza.
Valahogy túljutottak az első két eseten, az áthidaló ereket a helyűkre varrták, a betegeket pedig lekapcsolták a szívmotorról. De Larry nem nézett valami túl nagy bizakodással a harmadik eset elébe: egy harmincnyolc éves, nős, kétgyerekes férfiról volt szó. Larry fölnyitotta a páciens mellkasát, és várta, hogy Kingsley visszatérjen a társalgóból. A rezidens pulzusa fölszökött, kiverte a veríték. Mikor Thomas végre berobogott a műtőajtón, Larry gyomrát csomóba szorította a félelem.
Kezdetben viszonylag jól mentek a dolgok, bár Thomas kezének remegése nem enyhült, tűrőképessége pedig tovább romlott. Ám a nyitottszívműtét-team, amelyet már óvatossá tett az előző két eset, vigyázott, nehogy valahogy összeakaszkodjék vele. A feladat nehezebbik fele Larrynek jutott, azon volt, hogy előre lássa Kingsley hibás mozdulatait, és maga végezzen el annyi tényleges munkát, amennyit Thomas enged. Az igazi baj akkor kezdődött, amikor nekiállt, hogy a helyükre varija az áthidaló ereket. Larry képtelen volt odanézni, elfordította a fejét, amikor Thomas tűje a szívhez közeledett.
– A szentségit – ordította Thomas.
Larry gyomra összerándult, mikor meglátta: Thomas keze lerándul a műtéti területről, s a tű saját mutatóujjába fúródik. Thomas ezenkívül figyelmetlenségében kirántotta az egyik nagy katétert is, amely a páciens vérét vitte a szívmotorba. Mintha csapot nyitottak volna ki, a seb megtelt vérrel, és pillanatok alatt átitatta a steril lepleket, és csöpögni kezdett a padlóra.
Lány kétségbeesetten bedugta kezét a sebbe, és vakon tapogatózott az érfogóért, amely a szívbe torkolló nagyvérköri gyűjtőér körüli varratot tartotta. Szerencsére nyomban odatalált. Ügyesen szorosabbra húzta a lekötést, s a vérveszteség csökkent.
– Ha megfelelő feltárást kaptam volna, ilyesmi nem fordulhat elő – tombolt Thomas, míg kihúzta ujjából a tűt, és a padlóra hajította. Hátralépett az asztaltól, és sebesült ujját dajkálta.
Larrynek sikerült kiszívatnia a vért a sebből. Visszahelyezte a szívmotor katéterét, és közben azon törte a fejét, mit tegyen. Thomas ma már nem alkalmas operálásra – ám aki szól, szakmai öngyilkosságot kockáztat. Larry a végén úgy döntött, hogy nem bírja tovább a feszültséget. Biztosította a műtéti színhelyet, az asztaltól Thomashoz lépett, akire Miss Goldberg friss kesztyűt húzott.
– Bocsásson meg, dr. Kingsley – mondta Larry annyi tisztelettel, amennyit mutatni képes volt. – Ez kemény munkanap volt az ön számára Sajnálom, elfogyott a türelmünk. Az az igazság, hogy kimerült, dr. Kingsley. Átveszem a továbbiakat. Felesleges friss kesztyűt húznia.
Larry egy pillanatig azt hitte, Thomas behúz neki egyet, de rákényszerítené magát, hogy folytassa: – ön ezernyi ilyen műtétet végzett már. Senki se fogja hibáztatni, amiért ezek közül egyet a kimerültségtől nem képes befejezni.
Thomas reszketni kezdett. Azután Larry meglepetésére és megkönnyebbülésére lecsapta kesztyűjét, és kiment.
Larry fölsóhajtott, és összenézett Miss Goldberggel.
– Rögtön visszajövök – mondta a teamnek Larry. Kesztyűben és műtőruhában kiment a műtőből. Azt remélte, hogy a kórház valamelyik szívsebésze kéznél lesz; megkönnyebbült, mert meglátta dr. George Shermant, amint épp kijön a hatos műtőből. Larry mellészegődött, és gyorsan beszámolt róla, mi történt.
– Gyerünk – mondta George. – És egyetlen szót se akarok hallani a dologról a műtőn kívül, megértette? Bármelyikünkkel megtörténhetett volna, s ha nyilvánosságra kerül az incidens, az végzetes volna nemcsak dr. Kingsley, hanem a kórház számára is.
– Tudom – mondta Larry.

Thomas dühösebb volt, mint valaha is. Hogy merészel Larry arra célozgatni: fáradtabb, semhogy folytathatná? Az egész jelenet – akár a lázálom. Épp az ilyen katasztrófáktól való rettegésében kényszerült eredetileg arra, hogy időnként altatót vegyen be. Tökéletesen be tudta volna fejezni a műtétet, és ha előzőleg nem izgatja úgy fel magát Cassi hűtlenségén, ez biztosan nem történik meg vele. Dühösen berontott a sebészeti társalgóba, és a kávéautomatánál lévő telefonhoz lépett. Fölhívta Dorist, hogy megbizonyosodjék, nincs-e sürgős eset, s hogy megkérje, tegye át a délutáni rendelésre érkező pácienseket más napra. Máris elkésett, és úgy érezte, nem viseli el páciensei látványát. Amikor épp le akarta tenni, Dorisnak eszébe jutott: Ballantine telefonált, és kéri, Thomas ugorjon be hozzá.
– Mit akart? – kérdezte Thomas.
– Nem mondta – felelte Doris. – Kérdeztem, mivel kapcsolatban, hátha szükséged van egy beteg dossziéjára. De azt mondta, csak beszélni szeretne veled.
Thomas közölte a főpultnál ülő nővérrel, hogy ha keresnék, dr. Ballantine szobájában van. Hogy visszanyerje egyensúlyát és enyhítsen fejfájásán, mely egyre fokozódott, még egy Percodant vett elő szekrényéből. Azután fehér laboratóriumi köpenybe bújt, és kiment a társalgóból, közben találgatta, miről lehet szó. Aligha valószínű, hogy a főnök arról a jelenetről akar beszélni, amely a partyn zajlott George Sherman és őközötte, s az is biztos, hogy semmi köze a Larry Owennel lezajlott epizódhoz. Nyilván az osztállyal függ össze, mindenestül. Eszébe jutott az igazgatósági tag fura megjegyzése tegnap este, és arra gondolt: Ballantine végre beavatja a terveibe. Megeshet, hogy Ballantine a visszavonuláson gondolkodik, és meg akarja beszélni vele, hogy Thomasra hagyja az osztályt.
– Köszönöm, hogy bejöttél – mondta Ballantine, mihelyt Thomas helyet foglalt a főnöki irodában. Valahogy zavartnak látszott, Thomas pedig fészkelődött a székében.
– Thomas – fogott bele végre Ballantine. – Azt hiszem, őszintén kellene beszélnünk. Biztosítlak: amit mondunk, nem jut ki ebből a szobából.
Thomas a fél térdén pihentette másik bokáját, és kezével belekapaszkodott, lábfeje ritmikusan rázkódott.
– Tudomásomra jutott, hogy alighanem drogokat szedsz.
Thomas lábfejének ideges mozgása megakadt. Az enyhe fejfájás kegyetlen kínná vált. Tombolt benne a düh, de arckifejezése nem változott.
– Szeretném, ha tudnád – mondta dr. Ballantine –, hogy ez nem szokatlan.
– Miféle drogokat szedek én? – kérdezte Thomas, és irdatlan erőfeszítéssel érzései fölébe kerekedett.
– Dexedrint, Percodant és Talwint – mondta dr. Ballantine. – Egyáltalán nem szokatlan választás.
Thomas beszűkült szemmel tanulmányozta dr. Ballantine arcát. Gyűlölte az idős férfi atyáskodó arckifejezését. Thomast az őrjöngés határáig dühítette, hogy ez a tehetségtelen pojáca ítélkezik őfölötte. Szerencse, hogy a társalgóban bevett Percodan épp hatni kezdett.
– Tudni szeretném, ki ültette a füledbe ezt a nevetséges hazugságot – sikerült halkan megkérdeznie.
– Nem fontos. Csak az számít, hogy…
– Nekem fontos – mondta Thomas. – Ha valaki effajta gonosz pletykát indít el, azt felelősségre kell vonni. Hadd találjam ki: George Sherman.
– Egyáltalán nem – mondta dr. Ballantine. – Erről jut eszembe. Beszéltem George-dzsal a tegnap esti sajnálatos incidensről. Elámult a vádaskodásodon.
– Meghiszem azt – vágta rá Thomas. – Köztudott, hogy George kosarat kapott Cassitől, amikor én megismertem. Azután én alkalmat nyújtottam Cassinek azzal, hogy oly gyakran dolgozom éjszakánként…
Dr. Ballantine félbeszakította: – Ez nem hangzik valami komoly bizonyítéknak, Thomas. Nem gondolod, hogy kissé túlreagálod a dolgot?
– Csöppet sem – mondta Thomas, szétválasztotta a lábát, lábfeje koppanva ért földet. – Magad is láttad őket együtt a partydon.
– Semmi mást nem láttam, mint egy gyönyörű fiatal nőt, akit csak a férje érdekel. Szerencsés ember vagy, Thomas. Remélem, tudsz róla, Cassi különleges lény.
Thomas kísértést érzett, hogy fölálljon és elmenjen, de Ballantine még mindig beszélt.
– Szerintem agyonhajszolod magad, Thomas. Túl sokat vállalsz. Mit akarsz bizonyítani, az isten szerelmére? Nem is emlékszem, mikor vettél ki utoljára szabadnapot.
Thomas épp félbe akarta szakítani, de dr. Ballantine leintette.
– Mindenkinek szüksége van rá, hogy elszabaduljon. Amellett Cassiért is felelős vagy. Történetesen tudom: a feleséged szemét meg kell műteni. Nem érdemelné-e meg ő is, hogy szentelj neki valamennyit az idődből?
Thomas most már nagyjából biztos volt benne, hogy Ballantine Cassivel beszélt. Bármily hihetetlenül hangzik is, nyilván idejött a főorvoshoz a drogszenvedélyről szóló őrült meséivel. Nem elég, hogy felkereste az anyját, gondolta Thomas dühvel. Hivatali főnökéhez is eljött. Thomas hirtelen rádöbbent: Cassi tönkreteheti. Tönkreteheti azt a karriert, amelynek fölépítésére egész eddigi életét szentelte.
Thomas szerencséjére önvédelmi reflexe erősebb volt a dühénél. Mihelyt Ballantine elmondta a magáét, rákényszerítette magát, hogy hideg, éles logikával gondolkodjék.
– Azt javaslom, hogy vegyél ki egy kis jól megérdemelt szabadságot.
Thomas tudta: főnöke nem bánná, ha ő kint lenne a kórházból, miközben az oktatószemélyzet lefarigcsálná a műtőidejét; de sikerült elmosolyodnia.
– Nézd, ez az egész dolog fölibénk kerekedett már – mondta szelíden Thomas. – Lehet, hogy túl sokat dolgoztam, de csak azért, mert ennyi tennivaló volt. Ami pedig Cassandra látási zavarait illeti, természetesen azt terveztem, hogy sokat leszek nála, míg itt fekszik. Azt azonban dr. Obermeyernek kell megmondania, hogyan kezelhető a retinaproblémája.
Ballantine meg akart szólalni, de Thomas félbeszakította.
– Végighallgattalak, most te is figyelj énrám – mondta Thomas. – Hadd szóljak arról a feltételezésről, hogy drogokon élek. Tudod, hogy nem iszom kávét. Sose kedveltem. Úgyhogy igaz, néha beveszek egy Dexedrint. De ennek nincs erősebb hatása, mint a kávénak. Épp csak nem hígíthatja tejjel vagy tejszínnel az ember. Elismerem, a társadalom másként kezeli, főleg ha valaki azért veszi be, hogy elmeneküljön az élet elől, én azonban csak időnként használom, hogy jobban menjen a munka. Ami pedig a Percodant és a Tarwint illeti: igen, néhanapján szedem őket. Fiatal korom óta hajlamos vagyok a migrénre. Nem tör rám gyakran, de ha igen, akkor más nem segít, csak a Percodan vagy a Talwin. Hol az egyik, hol a másik. És mondok én neked valamit, örülnék, ha te, vagy bárki más ellenőrizné a receptírási szokásaimat. Azon nyomban látnád, milyen mennyiségben írom fel őket és kiknek.
Thomas hátradőlt, és összefonta a karját. Még mindig reszketett, és nem akarta, hogy Ballantine észrevegye.
– Nos – szólalt meg nyilvánvaló megkönnyebbüléssel Ballantine. – Ez csakugyan ésszerűnek látszik.
– Ugyanolyan jól tudod, mint én – mondta Thomas –, hogy mindegyikünk bekap hébe-korba egy-egy tablettát.
– Ez igaz – mondta dr. Ballantine. – A baj csak akkor kezdődik, amikor az orvos elveszti az uralmát a bevett gyógyszer mennyisége fölött.
– Ebben az esetben viszont visszaélnék a droggal – mondta Thomas. – Én soha nem vettem be kettőnél többet huszonnégy órán belül, és azt is csak akkor, ha migrénem volt.
– Meg kell mondjam: megkönnyebbültem – mondta dr. Ballantine. – őszintén szólva aggódtam. Túlfeszíted magad. Még mindig fenntartom, amit mondtam: vegyél ki szabadságot.
Szeretnéd, gondolta Thomas.
– És azt akarom, hogy tudd – folytatta Ballantine –, az egész osztály a javadat akarja. Még ha látunk is letéréseket az útról, te akkor is az osztály sarokköve maradsz mindig.
– Megnyugtató – mondta Thomas. – Gondolom, Cassandra volt az, aki a tablettaügyben nálad járt. – Thomas hangja tárgyilagosan csengett.
– Igazán teljesen mindegy, ki hívta fel a figyelmem – állt föl dr. Ballantine. – Különösen mivel eloszlattad a félelmeimet.
Thomasnak most már nem maradt kétsége: Cassi volt az. Nyilván átkutatta az íróasztalát, és megtalálta az üvegcséket. Újra elöntötte az indulat.
Fölállt, kezét ökölbe szorította. Tudta, egyedül kell most maradnia. Elbúcsúzott Ballantine-tól, rákényszerítette magát, hogy megköszönje a törődését, és kisietett a szobából.
Ballantine egy pillanatig utánabámult. Valamivel jobb érzése támadt Thomast illetőleg, de nem nyugodott meg teljesen. Nem hagyta nyugton az a jelenet a partyn, s ráadásul ott voltak az állandó makacs pletykák, amelyek mostanában burjánzónak a kórháziak körében. Nem akart ujjat húzni Thomasszal. Most semmiképp. Mindent tönkretehetne.

Amint a várószoba ajtaja kinyílt, Doris gyorsan a fiókba ejtette az épp olvasott regényt, és egyetlen sima, gyakorlott mozdulattal belökte a fiókot. Mikor meglátta Thomast, fölkapta a telefonüzeneteket, és megkerülte íróasztalát. Egész délután egyedül volt a rendelőben, s most örült, hogy egy másik élőlényt lát.
Thomas úgy tett, mintha a lány a berendezéshez tartozna. Doris el akarta kapni a karját, de eltévesztette a mozdulatot, s Thomas úgy ment tovább rendelőjébe, akár az alvajáró. Doris utánament.
– Thomas, dr. Obermeyer keresett és…
– Semmiről se akarok hallani – vágta rá a férfi, és csukta volna be az ajtót.
Doris, akár egy szakképzett ügynők, a küszöbre tette a lábfejét. Mindenáron át akarta adni az üzeneteket Thomasnak.
– Takarodj innen – üvöltötte Thomas. Doris rémülten hátrált, az ajtó durranva csapódott az arcába.
Thomast elborította az a düh, amelyet a Ballantine-nal folytatott keserves beszélgetés során visszafojtott. Tekintete valami tárgyat keresett, amelyen kitölthetné a haragját. Fölkapott egy karcsú vázát, amelyet Cassitől kapott eljegyzésükre, s a földhöz csapta. Nézte a törmeléket, és valamivel jobban érezte magát, íróasztalához ment, kihúzta a második fiókot, megragadott egy Percodanos üvegcsét, s íróasztalára szórt néhány tablettát. Bevett egyet, a többit visszarakta, azután a mosdóba ment egy pohár vízért.
Visszajött, eltette a tartályt, és becsukta a fiókot. Kezdte visszanyerni önuralmát, de még mindig nem jutott túl Cassi árulásán. Hát nem érti, hogy őt igazában semmi más nem érdekli, csak sebészeti munkája? Hogyan lehetett olyan irgalmatlan, hogy veszélybe sodorja férje karrierjét? Előbb az anyjához fordult, az egyetlen emberhez, aki csakugyan ki tudja őt borítani, azután George-hoz, most pedig az osztály fejéhez. Hát ezt nem fogja tűrni. Annyira szerette Cassit házasságuk kezdetén! Olyan édes, olyan gyöngéd, olyan odaadó volt ez az asszony! Miért akarja most tönkretenni? Nem, nem engedi. Inkább…
Thomas hirtelen kíváncsi lett rá, vajon Ballantine nem örül-e ennek az egésznek. Már egy ideje nem hagyta nyugton az az előérzet, hogy valami nincs rendjén Ballantine és Sherman körül. Lehet, hogy mindez kimunkált színjáték az ő megfúrására.
Thomast újra megborzongatta a félelem. Tennie kell valamit… de mit?
Lassan-lassan, majd mind gyorsabban kialakult benne. És egyszeriben tudta, mit tehet. Tudta, mit kell tennie.

Ballantine, akit még mindig foglalkoztatott a Thomasszal folytatott beszélgetés, elhatározta: benéz a műtőbe, hátha rátalál George-ra. Lehet, hogy George nem olyan géniusz, mint Thomas, de megbízható, kiváló sebész és egyúttal határozott irányító. A kórháziak rajonganak érte, Ballantine mindinkább azt mérlegelte: George-ot támogatja, legyen az a főnök, ha ő lelép. Az igazgatósági tagok már jó ideje erőltették: nyerje meg Thomast, jöjjön főállásba, hogy betölthesse majd ezt a posztot, ám most Ballantine is kételkedett benne, elfogadja-e ezt Kingsley.
George sajnos még mindig operált. Ballantine meglepődött, reménykedett benne, hogy nincs semmi baj. Tudta, hogy George-nak aznap délelőtt csak egyetlen műtétje volt fél nyolcas kezdettel. Nem vallott semmi jóra, hogy a délután kellős közepén még mindig a műtőben van.
Ballantine elhatározta, arra használja föl az időt, hogy meglátogassa Cassit a Clarkson Kettőn. Bár Ballantine nem volt túlságosan optimista Thomas jövőjét illetőleg, minden tőle telhetőt meg akart tenni, hogy megnyugtassa az asszonyt. Ballantine sok-sok éve volt a Bostoni Alapítványi Kórház orvosa, mégse tette még be soha a lábát a Clarkson Kettőre, s mikor belökte a nehéz tűzbiztos átjáróajtót, úgy érezte magát, mint aki másik világba lép be.
Sok szempontból egyáltalában nem tűnt kórháznak ez a hely. Inkább egy másodosztályú hotelre emlékeztetett. Áthaladt a központi társalgón, valaki hamisan kalimpált a zongorán, s valami csacska tévévetélkedőt is hallani lehetett. Hiányoztak azok a zajok, amelyeket hagyományosan a kórházzal asszociált, mint például a lélegeztető gép ritmikus sziszegése, vagy az infúziós palackok jellegzetes csörömpölése. Talán az zavarta, leginkább, hogy mindenki utcai ruhában volt. Dr. Ballantine nem volt biztos benne, ki a páciens és ki a kórházi dolgozó. Meg akarta találni Cassit, de félt, hogy nem azt kérdezi meg, akit kellene.
Az egyetlen hely, amelyben bizonyos volt: a nővérállomás. Ballantine a pulthoz ment.
– Segíthetek valamiben? – kérdezte a magas, elegáns fekete nő, akinek névkártyáján mindössze ez állt: Roxane.
– Cassidy doktornőt keresőm – mondta zavartan dr. Ballantine.
Még mielőtt Roxane válaszolhatott volna, meglátta Cassit a nyilvántartó helyiség ajtajában.
– Dr. Ballantine! Ezt a meglepetést! – állt föl Cassi.
Ballantine odament hozzá, s közben megcsodálta az asszony törékeny szépségét. Thomas nem normális, ha ennyi éjszakát tölt a kórházban, merengett.
– Beszélgethetünk egy percet? – kérdezte Ballantine.
– Természetesen. Volna kedve bejönni a szobámba?
– Itt is jó lesz – mutatott körül az üres helyiségen Ballantine.
Cassi félretolt néhány kórlapot. – összefoglaló feljegyzéseket készítek a betegeimről a kollégáimnak, legyen minek az alapján dolgozniuk, amíg távol leszek a szemműtétem miatt.
Ballantine bólintott. – Azért ugrottam be, hogy személyesen mondjam el magának, már beszéltem is Thomasszal. Nagyon jó beszélgetés volt. Úgy érzem, kicsit túlzásba vitte a hajtást, elismerte, rászokott kissé a Dexedrinre, hogy az ébren tartsa, de meggyőzött róla, hogy fájdalomcsillapítót csak a migrénes fejfájása ellen szed.
Cassi nem válaszolt. Biztos volt a dolgában. Thomasnak tizenéves kora óta soha nem volt migrénje.
– No, hát akkor – erőltette a kedélyességet Ballantine –, maga csak törődjék a szemével, és ne aggódjék többé a férje miatt. Még azt is fölajánlotta, ellenőrizzük a receptnyilvántartását. – Fölállt, megveregette Cassi vállát.
Cassi kétségbeesetten vágyott rá, hogy ugyanolyan optimista legyen, mint dr. Ballantine. De a főorvos nem látta Thomas pupilláját, se a botladozó járását. És nem volt tanúja kiszámíthatatlan hangulatváltásainak.
– Remélem, igaza van – sóhajtott Cassi.
– Hát persze hogy igazam van – mondta dr. Ballantine. Bosszantotta, hogy lelkesítő szövege nem válik be. Kifelé indult.
– És ugye nem említette a kettőnk beszélgetését – szólt még Cassi, s látta, hogy Ballantine elveszti türelmét.
– Természetesen nem. Különben is, Thomas féltékenysége is arra vall, hogy imádja magát. És meg is van rá minden oka – mosolygott Ballantine.
– Köszönöm, hogy lejött – szólt Cassi.
– Szóra se érdemes – intett búcsút Ballantine. A tűzbiztos ajtó felé tartott, örült, hogy elszabadul a Clarkson Kettőről. Soha nem értette, miért megy valaki pszichiáternek.
A fejét rázta, miközben beszállt a liftbe. Utált családi ügyekbe avatkozni. Tessék, megpróbált segíteni a Kingsley házaspár mindkét tagjának. Azért kereste föl Cassit, hogy megnyugtassa. De az úgy látszik, nem hajlandó hallgatni rá. Most először kérdőjelezte meg Cassi tárgyilagosságát.
Kiszállt a liftből, s elhatározta, utánanéz, kijött-e már George a műtőből.
A pihentetőben talált rá Shermanre, a kórháziak gyűjtőjében. George elkapta a főnök pillantását, elnézést kért, és kiment Ballantine után a hallba.
– Felkavaró beszélgetésem volt ma reggel Kingsley feleségével – tért rá egyből a tárgyra Ballantine. – Azt hittem, azért keres fel, hogy elnézést kérjen a tegnap esti incidens miatt De nem erről volt szó. Aggódik, hogy Thomas drogokra szokott rá.
George már válaszra nyitotta a száját, azután tétovázott. A rezidensek épp most számoltak be neki Thomas ma délelőtti, műtőbeli viselkedéséről, a műtétről, amelyet ő fejezett be. Ha ezt elmondja a főorvosnak, azzal csakugyan bajba hozza Kingsleyt. És meglehet, hogy Thomas csupán túl sokat ivott az este, nyilván felizgatta a veszekedés. George úgy döntött: egyelőre megtartja magának a gondolatait.
– Hittél Cassinek? – kérdezte.
– Bizonytalan vagyok. Beszéltem Thomasszal, ő jó magyarázatokat talált rá, de még én is szokatlanul csapongónak találtam a hangulatát. – Ballantine felsóhajtott. – Mindig azt mondtad, nem akarsz főorvos lenni. De még ha Thomas beleegyezik is, hogy idejön főállásba, akkor is aligha való az osztály élére az átszerveződés után. Biztosan tiltakozni fog az újabb tancélos betegek fölvétele ellen.
– Igen – mondta George. – És nem tudom elképzelni, hogy Thomas beleegyezik a szellemileg visszamaradottak ingyen sebészeti ellátásába, abba, hogy így neveljünk ki új érrendszer-sebészeti teameket.
– Az ő szempontja se elvetendő. Ezeket a drága, új eljárásokat elsősorban azoknak a betegeknek kellene fönntartani, akiknek a legjobb esélyük van rá, hogy még sokáig éljenek. De a gyakorlatban a rezidenseknek ritkán jutnak ilyen esetek. És ki ítélheti meg, ki értékesebb tagja a társadalomnak, kit kell előnyben részesítenie a kórháznak? Te mondtad: mi csupán orvosok vagyunk, nem mi vagyunk az Úristen.
– Talán megnyugszik majd – mondta George. – Ha a terveink megvalósulnak, biztosan szükségünk lesz rá az oktatásban.
– Reméljük – mondta Ballantine. – Javasoltam neki, menjen el szabadságra a feleségével. Mellesleg, ami téged illet, szerintem Thomas vádjai merőben paranoiásak.
– Sajnos. De megmondom neked: ha Cassi lehetőséget adna rá, még mindig harcba szállnék érte. Az elbűvölő külsején túl a legszeretnivalóbb nő, akit valaha ismertem.
– Csak ne borítsd ki a kelleténél jobban ezt a mi géniuszunkat! – nevetett Ballantine. – Egyébként: szerinted nézzem át Thomas receptjeit?
– Ártani nem árthat. De egy orvosnak sok más módja is van rá, hogy gyógyszerekhez jusson – mondta George, s közben Thomas műtőbeli összeroppanására gondolt.
– Reméljük, hamarosan kiveszi a vakációját, s mire visszajön, megint a régi lesz.
– Biztos – mondta George, bár ő maga a régi szép időkben se rajongott Thomasért.

Kilencedik fejezet

Cassi megrökönyödött. Alig hitte, hogy Thomas így megváltozhat. Férje öt óra tájban fölhívta, mondván, elmarad az esti műtétje, ráér. Azután fölajánlotta, hogy hazaviszi a Porschéval, Cassi ott hagyhatja kocsiját a kórházban.
A vacsora hónapok óta most telt először kellemesen. Thomas hirtelen régi kedves önmaga volt, az, akihez Cassi feleségül ment. Könnyed derűvel viselte el Patricia szokásos panaszait, nyíltan kedves és szeretetteljes volt Cassihez.
Cassi határtalanul örült, bár kissé zavart volt. Nehéz volt elhinni, hogy Thomas elfelejtette a tegnap esti kínos történteket, de megbűvölten nézte, hogy férje visszatereli anyját a lakásába, és gondosan kitölt Cassinek egy pohárka Kahlua kávélikőrt, önmagának konyakot töltött. A tűz elé telepedtek, az ovális pamlagra.
– Dr. Obermeyer keresett telefonon – mondta Thomas, míg italát kortyolta. – De mire visszahívtam, már elment. Mi újság a szemeddel?
– Ma voltam nála. Azt mondta, minthogy a látásom nem tisztul, meg kell csinálni a műtétet.
– Mikor? – Thomas hangja derűs volt. Köröket írt le konyakospoharával.
– A lehető leghamarabb – mondta bizonytalanul Cassi.
Thomas látszólag egykedvűen vette, tudomásul a hírt, s Cassi folytatta. – Azt hiszem, dr. Obermeyer azért próbált elérni téged, mert holnaputánra jegyzett elő. Hacsak természetesen nincs kifogásod ellene.
– Kifogásom? – kérdezte Thomas. – Miért lenne kifogásom? A szemed világa fontosabb, semhogy kockára tegyék.
Cassi megkönnyebbült sóhajjal eresztette ki a levegőt. Annyira aggasztotta Thomas reagálása, hogy észre se vette: visszatartja a lélegzetét.
– Tudom, hogy ez nem nagy műtét, mégis halálosan rettegek.
Thomas odahajolt, átkarolta. – Persze hogy rettegsz. Ez természetes reakció. De Martin Obermeyernél nincs jobb szemész Jobb kezekbe nem is kerülhetnél.
– Tudom – mondta bágyadt mosollyal Cassi.
– És ma délután elhatároztam valamit – szorította magához még jobban Thomas. – Mihelyt Obermeyer zöldre állítja a váltót, szabadságra megyünk. Valahova a Karib-szigetekre. Ballantine meggyőzött, hogy pihenésre van szükségem, és mikor lehetne alkalmasabb, mint akkor, amikor lábadozol? Mi a véleményed?
– Az, hogy csodálatos. – Épp férje felé fordult, hogy megcsókolja, amikor megszólalt a telefon.
Thomas fölkelt, hogy fölvegye. Reménykedett, nem hívják vissza a kórházba.
– Seibert – mondta Thomas a telefonba. – Örülök, hogy hallom a hangját.
Cassi előredőlt, és óvatosan letette poharát a kávézóasztalra. Robert még soha nem hívta idehaza. Ez épp az a fajta kellemetlenség, amitől Thomas a falra mászhat.
De férje nyugodtan így szólt: – Épp itt van, Robert. Nem, nincs még késő.
Mosolyogva adta át a telefont Cassinek.
– Remélem, nem baj, hogy odahaza hívlak – mondta Robert –, de sikerült fellopódznom a patológiára, és megnézni Jeoffry Washington vénametszeteit. Mikor a szobámba visszaértem, eszembe jutott, hol láttam már efféle kicsapódásokat. Boncoltam egyszer egy férfit, aki üzemi balesetben halt meg. Koncentrált nátrium-fluoridot öntött az ölébe. És noha lemosta magát, a felszívódott mennyiség elegendő volt ahhoz, hogy megölje. Ugyanilyen kicsapódások voltak a vénájában.
Cassi lehalkította a hangját, hátat fordított Thomasnak. Nem akarta, hogy férje tudja, még mindig részt vesz a HSH-tanulmányban. – De hát a gyógyászatban nem is használnak nátrium-fluoridot.
– Fogakhoz használnak – mondta Robert.
– De belsőleg nem adják – suttogta Cassi. – És semmiképp se intravénásán.
– Ez igaz – mondta Robert. – De hadd mondjam el neked, hogyan halt meg annak a balesetnek az áldozata. Nagy epilepsziás rohama volt, végül pedig akut szívaritmia. Nem ismerős?
Cassi tudta, hogy a HSH-esetek közül hat beteg ugyanezekkel a tünetekkel halt meg, de nem szólt semmit. Az ilyesmit nemcsak nátrium-fluorid okozhatja, semmi értelme elhamarkodott következtetésekre jutni.
– Mihelyt visszajutok a laborba – mondta Robert –, analizálni fogom ezeket a kicsapódásokat. Megtudom, nátrium-fluorid-e. Ha az, akkor ugye tudod, mit jelent?
– Van némi elképzelésem – mondta kelletlenül Cassi.
– Azt jelenti: gyilkosság – mondta Robert.
– Mi volt ez az egész? – kérdezte Thomas, amikor Cassi újra melléült a pamlagra. – Robert legújabb HSH-agyrohama? – Cassi meglepetésére Thomas csak kíváncsinak látszott, nem pedig idegesnek. Úgy döntött, nem lesz baj, ha elmond egy keveset abból: mire jutott Robert.
– Még mindig dolgozik rajta – mondta. – Épp azelőtt kezdte összevetni az adatokat, hogy befeküdt a kórházba. A számítógép érdekes eredményeket dobott ki.
– Például? – kérdezte Thomas.
– Ó, mindenféle lehetőségeket – tért ki Cassi. – Nem zárhat ki semmit. Tudod, hogy sok minden megesik egy kórházban. Emlékszel azokra a szegény New Jersey-i emberekre, akik kurárét kaptak? – nevetett idegesen Cassi.
– De csak nem gyanakszik gyilkosságra? – kérdezte Thomas.
– Nem, nem – mondta Cassi, és már bánta, hogy ennyit is mesélt. – Épp csak észrevett egy különös kicsapódást az utolsó boncolásánál, s ezt nyomon akarta követni. – Thomas bólintott, és láthatólag elgondolkodott. Cassi, abban a reményben, hogy férje jókedve visszatér, hozzátette: – Robert csakugyan nagyon hálás, amiért közbeléptél az érdekében.
– Tudom – mosolyodott el hirtelen Thomas. – Nem az ő érdekében tettem, de ha ragaszkodik hozzá, hogy így fogja föl, lelke rajta. Most pedig gyerünk aludni.
Férje gyöngéden fölkísérte az emeletre, Cassi pedig nem volt biztos benne, mit olvasott ki azokból a rendkívüli kék szemekből. Megborzongott; hogy az örömteli várakozástól-e vagy mástól, maga se tudta.

Tizedik fejezet

Cassi diákkora óta nem feküdt kórházban. Ez most, háta mögött az orvosegyetemmel és a belgyógyászati tanulmányokkal, egészen másmilyen élmény volt. Ahogy Robert utalt rá: az egészet még rémisztőbbé teheti, ha az ember tudja, mi minden történhet vele. Thomas hozta be kocsival a kórházba, így hát sokkal korábban érkezett, hogysem felvehették volna. Sőt, azt mondták neki, várjon tíz óráig, míg az illetékes írnokok megjönnek. Cassi tiltakozott: hiszen egész éjjel folyik felvétel az ügyeleten. A titkárnő azonban csak azt ismételgette, hogy jöjjön vissza tízre.
Három terméketlen órát töltött a könyvtárban – sokkal idegesebb volt annál, semhogy igényesebb olvasmányra koncentrálhatott volna, mint a "Mai pszichológia" –, majd visszament a felvételi irodába. A személyzet kicserélődött azóta, a stílus nem. Ahelyett, hogy megkönnyítették volna a felvételi eljárást, mintha inkább azon lettek volna, hogy a lehető legkínosabbá tegyék, mintha valami beavatási rítust gyakorolnának. Cassivel közölték, hogy nincs kórházi könyvecskéje, anélkül pedig nem lehet fölvenni. Egy közönyös tisztviselőnő végül azt mondta neki, menjen föl a harmadik emeleti személyzeti irodába.
Harminc perc múlva Cassi, új személyi kártyával felszerelve – mely gyanúsan emlékeztetett egy hitelkártyára –, visszatért a felvételi irodába. Itt újabb, áthatolhatatlannak látszó problémával szembesült. Minthogy lánynevét, a Cassidyt használta a kórházban, ez lévén az orvosi diplomáján, és mivel Thomas a Kingsley névre váltotta ki felesége betegbiztosítási igazolványát, a titkárnő ragaszkodott a házasságlevélhez. Cassi közölte, nincs nála. Előzőleg eszébe se jutott, hogy ilyesmire szükség lehet egy kórházi felvételnél, legjobb lenne, mondta, ha fölhívnák Thomas szobáját, s tisztáznák. A tisztviselőnő makacskodott, hogy a komputer számára kell a házasságlevél, ő csupán a gép szolgálólánya, legalábbis így mondta. Ebből a zsákutcából úgy kerültek ki, hogy valamiképp rávették a komputert, fogadja el ezt az információt. Cassinek végül is kijelöltek egy szobát a tízenhetedik emeleten, s egy kellemes, zöld köpenyes asszony – jelvényén ez állt: ALAPÍTVÁNYI KÓRHÁZ, ÖNKÉNTES – fölkísérte Cassit.
De nem a tízenhetedikre. Előbb a második emeletre vitték mellkasröntgenre. Szólt: nemrég, hat hete röntgenezték egy rutinvizsgálat során, és nem óhajtja, hogy újra átvilágítsák. A röntgenes azt állította, az altatórészleg nem altat el senkit, akit nem világítottak át, s Cassinek egy újabb órájába került, hogy rávegye az altatórészleg főorvosát, hívja föl Obermeyert, aki viszont fölhívta Jacksont, a radiológia főorvosát. Jackson utánanézett Cassi régi felvételének, visszahívta Obermeyert, aki visszahívta az altatórészleg főorvosát, aki visszahívta a radiológia tisztviselőnőjét, mondván, Cassiről nem kell új röntgenkép.
A kórházi fölvétel a továbbiakban simábban ment, föl kellett keresnie a labort a szokásos vér- és vizeletvizsgálat céljából. Végül Cassit egy leírhatatlanul világoskék kétágyas kórházi szobában helyezték el. Szobatársa egy hatvanegy éves nő volt, kötéssel a bal szemén.
– Mary Sullivan a nevem – mondta a nő, miután Cassi bemutatkozott. Idősebbnek látszott a koránál, mert nem volt szájában a műfogsora.
Cassi érdeklődött, miféle műtétet végeztek az asszony szemén.
– Levált a retina – mondta Mary, és észrevette, mennyire érdekli a dolog Cassit. – Ki kellett venniök a szemet, és lézersugárral visszaragasztani a retinát.
Cassi akaratlanul is elnevette magát: – Alig hiszem, hogy kivették a szemét – mondta.
– De bizony. Mikor a kötést először levették, duplán láttam, és azt hittem, görbén rakták vissza. Cassi nem akart vitatkozni. Kicsomagolta a holmiját, gondosan berakta inzulinját és fecskendőit éjjeliszekrénye fiókjába. Este beadja majd szokásos injekcióját, de azután már nem gyógyszerezheti magát, amíg belgyógyásza, dr. McInery engedélyt nem ad rá.
Cassi pizsamát húzott. Csacsiságnak tűnt ebben a napszakban, de tudta, miért kórházi szabály ez. A hálóruhába öltöztetett beteg lélektanilag alkalmasabb rá, hogy alávesse magát a kórházi rendnek. Cassi önmagán is érzékelte a változást. Most ő is páciens lett.
Annyi kórházban eltöltött év után elképedt, mennyire kényelmetlenül érzi magát a fehér köpeny adta státus nélkül. Mintha rossz fát tenne a tűzre, már attól is zavarba jött, hogyha kiment kijelölt szobájából. És amikor megjelent a tizennyolcadik emeleten, hogy meglátogassa Robertet, úgy érezte magát, mint egy jogtalan behatoló.
Bekopogtatott az 1847-es ajtaján, de nem jött válasz. Halkan benyitott. Robert a hátán feküdt, kissé horkolt. Szája sarkában egyetlen csöpp, alig megszáradt vér. Cassi az ágyhoz ment, és nézte egy darabig. Nyilvánvaló, hogy még nem ébredi föl az altatásból. Cassi igazi profi módján ellenőrizte az infúziót. Simán csöpögött. Cassi csókot lehelt saját mutatóujja hegyére, és a fiú homlokához érintette. Az ajtó felé menet észrevett egy rakás komputerkiírást. Odalépett, belenézett az első oldalba. Az volt, amire számított: a HSH-kutatás adatai. Egy pillanatig azon tűnődött, hogy magával viszi, de elbizonytalanodott, hátha Thomas rátalál a szobájában. Majd később elolvassa Roberttel együtt.
Amellett, ha komolyan veszi barátja új elméletét, akkor ez nem az a fajta bizonyíték, amit ajánlatos a műtétje előtti éjszakán a szobájában tartania.

Thomas kinyitotta várószobája ajtaját, és bement a belső helyiségbe. Üdvözlésként biccentett betegeinek, s magában átkozta az építészt, amiért nem tervezett külön bejáratot. Sokkal szívesebben menne be a rendelőjébe úgy, hogy ne lássák. Doris elmosolyodott főnöke közeledtére, de nem kelt föl. A tegnapi epizód után kicsit ijedt volt. Átadta az üzeneteket.
Thomas benn a rendelőjében fölvette fehér köpenyét, ebben szerette fogadni betegeit. Úgy érezte, ez nemcsak tekintélyt ad neki, hanem engedelmességet is parancsol. Leült íróasztalához, és gyorsan végigfutott a telefonhívások seregén, míg Cassiéhez nem ért. Megakadt, a rózsaszínű cédulára bámult. 1740-es szoba. Thomas a homlokát ráncolta; ez kétágyas, közvetlenül a nővérállomással szemközt.
Fölkapta a telefonkagylót, és fölhívta a felvételi iroda vezetőjét, Grace Peabodyt.
– Miss Peabody – szólt ingerülten Thomas. – Épp most értesülök róla, hogy a feleségemet kétágyas szobában helyezték el. Az volt a kérésem, hogy különszobába tegyék.
– Tudom, de most épp kissé zsúfoltak vagyunk, és őt csak félsürgős esetként sorolták be.
– Én meg biztos vagyok benne, hogy találnak különszobát, mivelhogy nekem ez igen fontos. Ha nem, készséggel fölhívom a kórházigazgatót.
– Megteszek minden tőlem telhetőt, dr. Kingsley – felelte idegesen Miss Peabody.
– Hát tegyen is meg – csapta le a kagylót Thomas.
– A szentségit! – Utálta a tyúkeszű bürokratákat, akik mostanság irányítják a kórházat. Mintha azon lennének, hogy minél több kényelmetlenséget okozzanak. El se tudta képzelni, hogyan lehet valaki olyan rövidlátó, hogy nem ad különszobát az Alapítványi leghíresebb sebésze feleségének.
Thomas az előjegyzésekre pillantott, amelyeket Doris tett az íróasztalára, és megmasszírozta a halántékát. A feje lüktetni kezdett.
Kurta habozás után kirántotta a második fiókot. Három bypassműtét után s tizenkét, rendelésre előjegyzett beteg előtt ráfér egy kis segítség. Elővette az egyik rózsa színű tablettát, és lenyelte. Azután megnyomta a házitelefon gombját, és szólt Dorisnak, küldje be az első pácienst.
A rendelés sokkal jobban ment, mint várta. A tizenkét páciensből kettő műtét utáni felülvizsgálatra jött, nem kellett több idő rájuk fejenként tíz percnél, öt betegnek bypasst és egynek billentyűcserét javasolt. A többi négy beteg nem volt operálható, eleve nem kellett volna Thomashoz küldeni őket. Egykettőre végzett a rendeléssel.
Aláírt néhány levelet, azután visszahívta Miss Peabodyt.
– Megfelel az 1752-es? – kérdezte büszkén Miss Peabody.
Az 1752-es sarok különszoba volt a folyosó végén. Ablakai nyugatra és északra néztek szép kilátással a Charles folyóra. Tökéletes, mondta Thomas. Miss Peabody köszönés nélkül letette.
Thomas visszavette öltönyzakóját, közölte Dorisszal, hogy még visszajön, majd átment a Scherington-épületbe. Rövid időre megállt a röntgennél, hogy megnézzen néhány felvételt, mielőtt meglátogatja Cassit.
Megérkezett a tizenhetedikre, és meglepetésére feleségét még mindig az 1740-esben találta. Kopogás nélkül nyomult be.
– Miért nem költöztél át? – kérdezte.
– Költözni? – kérdezte zavartan Cassi. Épp gyereknevelésről beszélgetett Mary Sullivannel.
– Elintéztem, hogy különszobát kapj – mondta ingerülten Thomas.
– Nem kell nekem különszoba, Thomas. Nagyon jól érzem magam Mary társaságában.
Cassi be akarta mutatni Thomast, de az már nyomta is a hívógombot.
– A feleségemet megilleti, hogy megfelelően bánjanak vele – mondta Thomas, és kipillantott az előtérbe, hogy lássa, merre bujkálnak a nővérek. – Ha ezeknek az állítólagos pótolhatatlan kórházi vezetőknek a családtagja kerül a kórházba, ők mindig elintézik nekik a különszobát.
Thomasnak sikerült jókora feltűnést keltenie és alaposan zavarba hoznia a feleségét. Cassi nem akart alkalmatlankodni a nővéreknek, hiszen jól érzi magát, ám legalább félóra hosszat az egész ápolószemélyzet azzal foglalkozott, hogy új szobájába költöztesse Cassit.
– Tessék – mondta végül Thomas –, ez mégiscsak jobb.
Cassi belátta, hogy ez a szoba sokkal barátságosabb. Ágyából jól látta, amint a télies nap a láthatárhoz ér. A felhajtást nem szerette, de Thomas látható törődése jólesett neki.
– Most pedig van néhány jó hírem – mondta Thomas, és leült az ágy szélére. – Beszéltem Martin Obermeyerrel, s azt mondta, néhány hét múlva egészen biztosan jól leszel, így aztán fogtam magam, és lefoglaltam egy szobát Martinique-en, egy kis tengerparti szállodában. Mit szólsz hozzá?
– Ez csodás – mondta Cassi. Vakáció édes kettesben: lesz mire várakozni. Még akkor is, ha valami okból nem jól sikerül.
Kopogás hallatszott a félig nyitott ajtón, Joan Widiker lesett be a résen.
– Gyere – szólt Cassi, és bemutatta Thomasnak.
– örülök, hogy megismertem – mondta Joan. – Cassi sokat mesélt magáról.
– Joan harmadéves rezidens a pszichiátrián – magyarázta Cassi. – Nagyon sokat segített nekem, főleg az önbizalmam megalapozásában.
– örvendek – mondta Thomas, és azonnal ellenszenvesnek érezte a lányt. Nyomban látta, ez azok közül a nők közül való, akik olyan büszkék nő voltukra, akár valami kitüntetésre.
– Elnézést, hogy így berontok – szólt Joan, aki érezte, hogy zavar. – Csak azért ugrottam be, hogy megmondjam Cassinek, minden pácienséről gondoskodunk. Mind a legjobbakat kívánják neked, Cassi. Még Bentworth ezredes is. Ez a legfurcsább – nevetett Joan. – Úgy látszik, mindre gyógyítólag hat, hogy neked is vannak egészségügyi problémáid. Lehet, hogy minden pszichiáternek meg kellene operáltatnia magát néhanap. Cassi nevetett, és férjét nézte, aki a köpenyét simítgatta.
– Majd jövök újra – mondta Thomas. – Vizitelnem kell. – Visszafordult, és megcsókolta Cassit. – Reggel, műtét előtt meglátogatlak. Minden jól fog menni. Csak aludd ki magad.
– Én se maradhatok – vallotta be Joan azután, hogy Thomas kiment. – Meg kell vizsgálnom valakit a belosztályon. Remélem, nem űztem el a férjedet.
– Thomas egyszerűen elbűvölő – ragyogott Cassi, s alig várta, hogy megossza a jó hírt. – Olyan figyelmes és segítőkész volt. Még vakációzni is megyünk. Azt hiszem, tévedtem, nem szed olyan sok drogot.
Joan nem nagyon hitt Cassi elfogultságában, tudta, mennyire kiszolgáltatott Thomasnak. De megtartotta magának a véleményét, s csak annyit mondott: örül, hogy jóra fordultak a dolgok. Minden jót kívánt, aztán elment.
Cassi egy darabig feküdt az ágyban, és nézte a halvány narancsszínből ezüstöslilára váltó eget. Nem nagyon értette, miért lett Thomas ilyen kedves hozzá. De bármi is az oka, határtalan hálát érzett.
Az égbolt végképp elsötétült, s Cassi azon tűnődött, vajon hogyan gyógyul Robert. Nem akarta fölhívni, hátha még mindig alszik. Inkább, gondolta, fölmegy és megnézi.
A csigalépcső jó közel volt, a szobájával szemközt, s Cassi gyorsan fölmászott a tizennyolcadik emeletre. Robert ajtaja be volt csukva. Halkan bekopogott.
Álmos hang szólt ki: bejöhet.
Robert ébren volt, de még mindig nagyon kábult.
Cassi érdeklődésére válaszul azt bizonygatta, hogy még soha ilyen jól nem érezte magát. Egyetlen panasza, hogy olyan a szája, mintha egy hokimeccset játszottak volna le benne.
– Ettél már? – kérdezte Cassi. Észrevette, hogy a komputernyomat átkerült az éjjeliszekrényre.
– Ne viccelj – így Robert. Föltartotta a karját az infúziós csővel. – Folyékony penicillinkosztot az ipsének.
– Az én műtétem holnap reggel lesz – mondta Cassi.
– Élvezni fogod – mondta Robert. Szemhéja ellenállt igyekezetének, hogy nyitva tartsa.
Cassi mosolygott, megszorította a fiú szabad kezét, és kiment.

A fájdalom oly erős volt, hogy Thomas csaknem fölkiáltott. Belebotlott abba az antik ládába, amelyet Doris az ágya lábánál tartott. A fehérneműjét keresgélte a félhomályban. Aztán úgy döntött, nem érdekli, fölébreszti-e a lányt, és villanyt gyújtott. Nem csoda, hogy az előbb nem találta meg az alsónadrágját. Doris szerteszét hajigált mindent a szobában, s a ruhadarab fönnakadt a fiókos szekrény egyik gombján.
Thomas rátalált mindenére, eloltotta a villanyt, lábujjhegyen kiment a nappaliba, és sietve felöltözött. Amilyen halkan csak bírt, kiosont a lakásból. Az utcára érve megnézte az óráját. Pár perc múlva egy óra.
Egyenesen a sebészeti öltözőbe ment, levette az imént fölvett ruhákat, és műtőruhát öltött. Végigment a folyosón, megállt az egyik műtő előtt, ahol épp munka folyt. Maszkot kötött maga elé, és bement az ajtón. Az altatóorvos közölte vele, hogy bevérzés keletkezett a páciens aortafalában ma délután, szívkatéterezési kísérlet közben.
A kórház egyik hasüregi sebésze asszisztált. Thomas mögéje állt.
– Nehéz eset? – kérdezte Thomas, s megpróbált belenézni a metszésbe.
Az orvos megfordult, fölismerte Thomast. – Szörnyen. Még nem határoztuk meg, meddig terjed az aneurisma. Lehet, hogy a mellkasig. Ha így van, az Isten küldött. Elérhető leszel?
– Hogyne – felelte Thomas. – Talán alszom valamicskét az öltözőben. Hívass, ha szükség van rám.
Kiment a műtőből, és végigment az előtéren, a sebészeti társalgóba. A nővérek épp most végeztek egy esettel, ott tartottak pihenőt. Thomas köszönt, és továbbment az öltözőbe.

Cassi estéje eléggé kellemesen telt. Beadta magának az inzulint, megette az íztelen vacsorát, lezuhanyozott, és egy darabig nézte a televíziót. Megpróbálta olvasgatni pszichológiai szaklapját, de nem tudott koncentrálni. Tízkor bevette az altatóját, de még egy óra múlva is teljesen éber volt, s elemezni próbálta Robert észlelésének következményeit. Ha Jeoffry Washington vénájában csakugyan nátrium-fluorid volt, akkor gyilkos van a kórházban. S mivelhogy ő holnap kábultan és kiszolgáltatottan kerül vissza a műtőből, nem meglepő, hogy ez a gondolat nem hagyta nyugodni.
Nyugtalanul forgolódott, amikor zajt hallott. Nem volt bizonyos benne, de úgy hitte, az ajtót hallja.
Cassi az oldalán feküdt, és visszatartotta a lélegzetét. Nesz már nem hallatszott, de úgy érezte, hogy van ott valaki, nincs egyedül a szobában. Meg akart fordulni, hogy megnézze, de megmagyarázhatatlanul rettegett. Azután nagyon határozott zajt hallott. Mintha üvegtárgy érintené meg éjjeliszekrénye lapját. Valaki ott áll, közvetlen mögötte.
Cassinek minden lelkierejére szüksége volt ahhoz, hogy megtörje a rémület okozta bénultságot. De rákényszerítette magát, hogy az ajtó felé forduljon.
Elfojtott, ijedt kiáltást hallatott, látva, hogy fehérbe öltözött alak áll előtte a sötétben. Olvasólámpájához kapott, és fölkattintotta.
– Uramisten! Megijesztettél! – mondta George Sherman, és kezét színpadias méltatlankodással szívéhez szorította. – Cassi, tíz évet vettél el az életemből.
Cassi hatalmas csokor sötétszínű rózsát látott egy vázában az éjjeliszekrényén. Fehér boríték volt hozzátűzve, rajta ennyi: "Cassi".
– Elnézést. Szerintem kölcsönösen megrémítettük egymást – mondta Cassi. – Nem tudok aludni. Hallottam, hogy bejön valaki.
– Bárcsak megszólaltál volna. Arra számítottam, hogy alszol, és nem akartalak fölzavarni.
– Nekem hoztad ezeket a gyönyörű rózsákat?
– Igen; azt hittem, hamarabb ideérek, de néhány perce szabadultam egy megbeszélésről. Délután rendeltem meg ezeket a rózsákat, és biztos akartam lenni benne, hogy megkapod.
Cassi elmosolyodott: – Ez kedves tőled.
– Hallottam, hogy reggel műtenek. Remélem, minden jól megy majd. – Hirtelen észrevette, hogy Cassi a hálóruhájában ül. Elvörösödött, suttogva gyorsan jó éjszakát kívánt, és sietve elvonult.
Cassi mosolygott magában. Újra megjelent előtte a kép, amint George az ölébe önti a borát. Kihúzta a borítékot a rózsák közül, és elővette a kártyát. "A legjobbakat kívánja egy titkos imádód." Cassi nevetett. George olyan érzelgős tud lenni. Megértette, hogy semmi kedve aláírni a nevét a jelenet után, amelyet Thomas provokált Ballantine-éknál.
Cassi két órával később még mindig ébren volt. Kétségbeesésében ledobta a takarót, és kibújt az ágyból. Köntöse a széken hevert, fölhúzta, gondolta, megnézi, hátha Robert még ébren van. Ha beszél vele, az talán megnyugtatja és elalszik tőle.
Délután csak oda nem illőnek érezte magát, mikor páciensnek öltözve járkált a kórházban, most viszont már egyértelműen bűntudata volt. Kihaltak voltak a folyosók, és a csigalépcsőn semmi zaj nem hallatszott. Cassi fölsietett Robert szobájához abban a reményben, hogy a fölöttesek közül senki nem veszi észre és nem küldi vissza a tizenhetedik emeletre.
Bement az elsötétített szobába. Fény csak a fürdőszobából jött, amelynek ajtaja kissé nyitva állt. Cassi nem látta Robertet, de hallotta egyenletes légzését. Lassan indult az ágy felé, és megpillantotta az arcát; még mindig aludt.
Cassi már majdnem kilépett a szobából, amikor újra meglátta a komputernyomatot az éjjeli asztalkán. Amilyen halkan csak tudta, elvette. Azután vakon körültapogatta az asztal lapját, a ceruzát kereste, amelyet délután látott ott. Ujja vizespohárhoz ért, majd egy karórához, végül egy tollhoz.
Behúzódott a fürdőszobába, és letépett egy üres részt a nyomat széléről; "Nem bírtam elaludni. Kölcsönvettem a HSH-anyagot. A statisztikák mindig álomba ringatnak. Szeretettel Cassi."
Mikor a kivilágított fürdőszobából kijött, s az éjjeli asztalka felé tartott, még kevesebbet látott. Tapogatózva tette a levelet a vizespohárra, és épp indulni akart, amikor az ajtó lassan kinyílt.
Cassi elnyomott egy ijedt kiáltást, s majdnem összeütközött a szobába lépő alakkal. – Uramisten, hát te mit keresel itt? – suttogta Cassi. Néhány komputerpapír kicsúszott a kezéből.
Thomas még mindig fogta az ajtót, és intett Cassinek, maradjon csöndben. A folyosóról fény vetült Robert arcára, de az meg se rebbent. Thomas most már biztos volt benne, hogy nem ébreszti föl, s lehajolt, segített összeszedni Cassi papírjait.
Amint fölálltak, Cassi újra megkérdezte: – Mi a csudát csinálsz itt?
Thomas válasz helyett halkan kifelé irányította az előtérbe, és behúzta a hátuk mögött az ajtót. – Miért nem alszol? – kérdezte komoran. – Reggel műtenek! Benéztem a szobádba, hogy lássam, rendben van-e minden, de csak üres ágyat találtam. Nem volt nehéz kitalálni, merre lehetsz.
– Ez hízelgő, hogy eljöttél meglátogatni – suttogta mosolyogva Cassi.
– Nincs min tréfálkozni – mondta határozottan Thomas. – Aludnod kellene. Mit művelsz itt hajnali kettőkor?
Cassi odatartotta a komputernyomatokat. – Nem bírtam elaludni, hát úgy gondoltam, szorgoskodom kicsit.
– Nevetséges – mondta Thomas, megfogta Cassi karját, és visszavezette a lépcsőhöz. – Már órák óta aludnod kellene!
– Nem használt az altató – magyarázta Cassi a lépcsőn lefelé jövet.
– Akkor kérned kell még egyet. Szavamra, Cassi. Tudhatnád.
A szoba előtt Cassi megállt, és fölnézett Thomasra. – Elnézést. Igazad van. Nem gondoltam rá.
– Most már mindegy – mondta Thomas. – Bújj ágyba. Hozok még egy altatót.
Cassi egy pillanatig még Thomas után nézett, aki elszántan megindult a nővérállomás felé. Azután Cassi bement a szobájába. Éjjeli asztalkájára tette a HSH-adatokat, a székre dobta köntösét, és lerúgta a papucsát. Ha Thomas veszi kezébe a dolgokat, máris nagyobb biztonságban érzi
Férje visszatért az altatóval, és ott állt az ágynál, míg ő bevette. Azután, félig ugratásként, kinyitotta az asszony száját, és úgy tett, mint aki kutat benne, hogy lássa, eltűnt-e.
– Ez beavatkozás a magánéletembe – húzta el az arcát Cassi.
– Gyerekeket gyerek módra kell kezelni – nevetett a férfi.
Fogta a nyomatokat, a fiókos szekrényhez vitte, és az egyik alsó fiókba gyömöszölte. – Mára elég. Aludni fogsz.
Thomas az ágyhoz húzta a széket, leoltotta az olvasólámpát, és megfogta Cassi kezét.
Azt mondta, szeretné, ha Cassi megnyugodna, és közelgő vakációjukra gondolna. Halkan beszélt az érintetlen homokról, a kristályos vízről s a meleg trópusi napsütésről.
Cassi figyelt, az elképzelt látványt ízlelgette. Hamarosan érezte: békesség önti el. Ha Thomas mellette van, megnyugszik. Érezte, hogy hatni kezd az altató, és tudta: most álomba merül.

Robert az álom és az ébrenlét közti senki földjén lebegett. Iszonyú álma volt az előbb: két fal közé volt bebörtönözve, amelyek irgalmatlanul zárták körül. Mind kisebb lett a terület, amelyen állt. Már lélegezni se tudott.
Kétségbeesetten tépte fel magát az ébrenlétbe. Eltűntek a csapdaszerű falak. Az álom véget ért, de a szörnyű fulladásérzet nem. Mintha a szobából minden levegőt kiszivattyúztak volna. Rémületében megpróbált fölülni, de teste nem engedelmeskedett. Ijedten kalimpált karjával, a hívógomb után kapkodott. Keze megérintett valakit, aki némán állt a sötétben. Itt a segítség!
– Hála istennek – zihálta, mikor felismerte látogatóját. – Valami nincs rendjén. Segítsen! Levegőt akarok! Segítsen, megfulladok!
Látogatója olyan durván lökte vissza Robertet az ágyra, hogy a kezében lévő üres fecskendő csaknem a földre esett. Térde az ágy vasához ütődött, fémes lármát csapott. Robert kiáltani próbált, de csak fojtott és akadozó hang tört fel belőle. A férfi fölébe hajolt, hogy befogja a száját, abban a reményben, hogy így elcsöndesítheti, mielőtt még valaki bejön. Robert térde fölrándult, és állon bökte a férfit úgy, hogy az a nyelve hegyébe harapott.
A férfi a fájdalomtól feldühödve egész testsúlyával a Robert arcára nyomott kéznek feszült, és mélyen a párnába nyomta a fiú fejét. Robert lábszára még percekig csapkodott és kalimpált. Azután elnyugodott. A férfi felegyenesedett, csak lassan vette el a kezét, mintha attól tartana, hogy a fiú újra viaskodni kezd. De Robert már nem lélegzett: a homályban csaknem fekete volt az arca.
A férfi kimerült. Kiment a fürdőszobába, és kiöblítette a vért a szájából, közben azon volt, hogy ne gondolkodjék. Eddig valahányszor elintézett egy pácienst, úgy érezte, helyesen cselekszik. Életet ad, életet vesz. De csak további jó ügy érdekében okoz halált.
Visszaemlékezett arra, amikor első ízben lett felelős egy páciens haláláért. Soha nem kételkedett benne, hogy helyesen cselekszik. Sok évvel ezelőtt történt, amikor kezdő rezidens orvos volt a mellkasi sebészeten. Akkoriban válságos helyzet alakult ki az intenzív osztályon.
Minden páciensnek komplikációi támadtak. Egyiküket se lehetett kiengedni az osztályról, és a kórház minden betervezett szívműtétét le kellett mondani. A vizitek során Barney Kaufman főrezidens naponta ágyról ágyra járt, hátha át lehet már vinni valakit, de senki nem volt még alkalmas rá. És mindennap ugyanannál a betegnél álltak meg utoljára, akit Csöves Franknek nevezett el Barney. A műtétje közben vérrögzuhatag szabadult el egy elmeszesedett szívbillentyűből, és Csöves Frank, hivatalosan Frank Segelman agyhalott maradt. Már több mint egy hónapja volt az intenzív osztályon. Hogy élt – mármint abban az értelemben, hogy szíve dobogott és veséje kiválasztotta a vizeletet –, az ápolószemélyzet érdeme volt.
Egy délután Kaufman ránézett Frankre: – Csöves úr, mindannyian szeretjük magát, de nem lenne olyan szíves kiköltözni ebből a szállodából? Tudom, nem a koszt tartja itt.
Mindenki kuncogott, kivéve a férfit, aki tovább bámult Frank üres arcába. Aznap késő éjjel a férfi bement a zsúfolt intenzív osztályra, odament Csöves Frankhez, kálium-kloriddal telt fecskendő volt a kezében. Frank ütemes szívritmusa néhány másodperc múlva szabálytalanná vált, az EKG-n magas T-hullámok jelentek meg, azután ellapult a görbe. A férfi maga mondatta be a riasztást, ám a team csak féllelkesedéssel végezte az élesztési kísérletet.
Utána mindenki örült, az ápolószemélyzettől az illetékes sebészig. A férfi alig tudta visszatartani magát, hogy a maga érdemének ne nyilvánítsa a dolgot. Olyan egyszerű volt, tiszta, határozott, praktikus.
A férfi most beismerte: Robert Seibert megölése nem ilyen eset. Ezúttal nem fogta el az előző esetek eufóriája, amelyeknél tudta: azt tette, amit tennie kellett, s hogy azon kevesek közé tartozik, akiknek van merszük megtenni. Mégis: Robert Seibertnek meg kellett halnia. Maga tehet róla, amiért előásta ezt az egész úgynevezett HSH-sorozatot.
A férfi visszatért a fürdőszobából, és gyorsan átkutatta a szobát Robert vizsgálódásaira vonatkozó papírokért. Minthogy nem találta meg, az ajtóhoz ment, és résre nyitotta.
Az egyik éjszakás nővér jött az előtéren át kis fémtálcával. A férfi egy rémült pillanatra azt hitte, Robertet jön megnézni. De a lány egy másik szobába fordult be, s a folyosó kiürült.
A férfi kalapáló szívvel lépett ki az előtérbe. Katasztrófa lett volna, ha meglátják az emeleten. Rezidens korában még volt rá ürügye, hogy az éj bármely szakában a folyosókon vagy a betegszobákban, akár az intenzív osztályon is járkáljon. Most már más a helyzet. Óvatosabbnak kell lenni.
Mihelyt a csigalépcső biztonságába ért, úrrá lett rajta a pánik. Háromemeletnyit robogott lefelé lélegzetvételnyi szünet nélkül, s amíg a tizenkettedik emeletre nem ért, eszelősen rohant. Csak ott kezdett lassítani. Az ötödik emeleti lépcsőpihenőn megállt, a csupasz betonfalnak támasztotta a hátát, mellkasa lüktetett az erőfeszítéstől. Tudta: össze kell szednie magát.
Mélyet lélegzett, azután kinyitotta a lépcsőház ajtaját. Néhány pillanat múlva már biztonságban volt, de agya tovább száguldozott. Továbbra is a HSH-adatokon gondolkodott, rádöbbent, hogy Robertnek alighanem volt valami forrásanyaga az irodájában, valószínűleg egy mágneslemez. A férfi sóhajtva elhatározta: legjobb, ha most nyomban fölmegy a patológiára, még mielőtt Robert halála kitudódik. S azután már Cassi marad az egyetlen probléma. Vajon pontosan mennyit mondott el az asszonynak Robert?

Tizenegyedik fejezet

Cassandra hirtelen riadt fel, s a laboránsnő mosolygó arcát látta meg, aki épp harmadszor kiáltotta: – Cassidy doktornő!
– Maga aztán igazán jó alvó – mondta a lány, amikor Cassi szeme végre kinyílt.
Cassi a fejét rázta, és nem tudta, miért olyan kábult. Azután eszébe jutott a második altató.
– Vért kell vennem – mentegetőzött a laboránslány. – Éhgyomori vércukorvizsgálatot rendeltek el magának.
– Oké – mondta egykedvűen Cassi. Odatartotta bal karját a laboránsnak, s eszébe jutott, hogy a következő néhány napon nem ő adja majd be önmagának az inzulint.
Néhány perc múlva egy nővér jött be, ügyesen infúziót kötött be Cassi bal karjába, és fölfüggesztett egy ötszázalékos dextrózoldattal, benne tízegységnyi sima inzulinnal teli palackot. Azután beadta Cassinek a műtét előtti gyógyszereket.
– Ez jót tesz – mondta a nővér. – Most próbáljon pihenni. Hamarosan jönnek magáért.
Mire Cassit fölemelték, és a liftig gördítették, valami furcsa távolodásérzet töltötte el, mintha valaki mással történnék mindez. Mire a műtő előterébe ért, már csak haloványan érzékelte a hordágyak, nővérek és orvosok nyüzsgését. Még Thomast is csak akkor ismerte föl, amikor az fölébe hajolt, és megcsókolta. Cassi ekkor azt mondta férjének, hogy az viccesen fest operálójelmezében. Legalábbis úgy hitte, hogy ezt mondja.
– Minden rendben lesz – szorította meg a kezét Thomas. – örülök, hogy rászántad magad a műtétre, így a legjobb.
Cassi balján dr. Obermeyer állt. – Szeretném, ha nagyon vigyázna a feleségemre! – hallotta Cassi Thomas szavát.
Ezután már csak azt érzékelte, hogy végigtolják a műtőfolyosón, be a műtőbe. Semmi félelmet nem érzett.
– Kap tőlem valamit, hogy elálmosodjék – mondta az altatóorvos.
– Álmos vagyok – mormolta, s a feje felett függő infúziós palack mikropórusos szűrőjébe csöpögő cseppeket nézte. A következő pillanatban elaludt.
A sebészteam fürgén nekilendült. Nyolc óra öt perckor izolálták és varratokkal vették körül szemizmait. Mihelyt a teljes rögzítéssel elkészültek, dr. Obermeyer több helyen megnyitotta a sclerát, majd vágó és szívó műszereit vezette be. Speciális mikroszkóp segítségével átnézett a szaruhártyán meg a pupillán, egészen a bevérzett üvegtestig. Nyolc negyvenötkor meglátta Cassi retináját. Kilenc tizenötre megtalálta az ismétlődő vérzés forrását. A Cassi szemlencséjéből újonnan eredő kóros érkacs okozta. Dr. Obermeyer nagy gonddal koagulálta és ezzel elzárta az eret. Nagyon elégedett volt. Nemcsak hogy megoldotta a problémát, de a vérzés visszatértétől se kellett tartamok. Cassi szerencsés asszony.

Thomas befejezte aznapi egyetlen koszorúér-bypassműtétjét. A másik kettőt lemondta. A műtét szerencsére tűrhetően ment, de megint gondja volt az összeillesztések varrásával. Bár most – nem úgy, mint az előző nap – be tudta fejezni, mégis, mihelyt Larry Owen megkezdte a mellkas zárását, Thomas átöltözött utcai ruhájába. Normális körülmények között megvárta, míg Larry kihozta a beteget az utókezelőbe, de ezen a délelőttön sokkal idegesebb volt, semhogy tennivaló nélkül üldögéljen. Ehelyett megállt a műtő végében, hogy lássa, miképp mennek a dolgok.
– Kitűnően – kiáltotta hátra Larry. – Most varrjuk össze a bőrt. A halotánt már leállítottuk.
– Jó. Engem sürgős esethez hívatnak.
– Itt minden a legnagyobb rendben.
Thomas kiment a kórházból – amit ritkán tett munkanapon –, és beült Porschéjába. Megborzongott a nagy erejű motor zajától, amikor elfordította az indítókulcsot. A kórházbeli kudarcok után a kocsi hatalmas szabadságérzettel töltötte el. Az úton semmi se érheti! Semmi!
Bostonon áthaladtában a "Parkolni tilos"-zónában hagyta kocsiját, közvetlenül egy nagy gyógyszertár előtt, bízott benne, hogy orvosi rendszámtáblája megmenti a büntetőcédulától. Belépett a boltba, és egyenesen a receptpulthoz ment.
A hagyományos magas nyakú tunikába öltözött gyógyszerész előbújt a magas pult mögül.
– Mivel szolgálhatok?
– Az előbb telefonáltam ide gyógyszerek ügyében – mondta Thomas.
– Természetesen, már össze is készítettem őket – emelt fel egy kis kartondobozt a gyógyszerész.
– Óhajtja, hogy receptet írjak róluk? – kérdezte Thomas.
– Á. Mutassa meg az orvosi igazolványát. Az megfelel.
Thomas szétpattintotta levéltárcáját, és odatartotta a gyógyszerész elé, aki csak rápillantott az engedélyre, azután megkérdezte: – Ez minden?
Thomas bólintott, és eltette levéltárcáját.
– Nincs nálunk túl nagy kereslet erre a dózisra – mondta a gyógyszerész.
– Meghiszem azt – vette át a csomagot Thomas.

Cassandra bizonytalanul ébredezett az altatásból, nem tudta, mi volt álom és mi volt valóság. Hangokat hallott, de ezek mintha messziről jöttek volna, és nem értette, mit mondanak. Végül ráébredt: nevén szólítják. Hallotta: azt mondják neki, ébredjen.
Megpróbálta kinyitni a szemét, de kiderült: nem tudja kinyitni. Pánik fogta el, föl akart ülni, de azon nyomban visszatartották.
– Csak nyugalom, minden rendben – mondta mellette egy hang.
De nem volt minden rendben. Cassi nem látott. Mi történt? Hirtelen felderengett benne az altatás és a műtét. – Uramisten! Vak vagyok! – kiabálta Cassi, és meg akarta érinteni az arcát.
– Nyugalom. Le van tapasztva a szeme.
– Minek a tapasz? – kiáltotta Cassi.
– Csak azért, hogy mozdulatlanul tartsa a szemét – mondta a hang szelíden. – Csak egy napig lesz fenn. Simán ment a műtétje. Az orvosa azt mondta, maga szerencsés asszony. Elzárt egy bajt okozó eret, de nem akarja, hogy újra bevérezzen, úgyhogy nyugton kell maradnia.
Cassi most már kevésbé félt, de a sötétség még mindig rémületes volt. – Hadd lássak, csak egy pillanatig – könyörgött.
– Nem lehet. Orvosi rendelkezés. Nem szabad hozzányúlnunk a kötéséhez. De közvetlenül rávilágíthatok magára. Biztos vagyok benne, hogy látni fogja. Oké?
– Igen – felelte Cassi, mohón vágyott a megnyugvásra. Miért nem figyelmeztették erre a műtét előtt? Úgy érezte, a semmiben sodródik.
– Mindjárt visszajövök – szólt a hang. Cassi kattanást hallott, és nyomban meglátta a fényt. Mi több: mindkét szeme azonos erővel fogta fel. – Látom – mondta izgatottan.
– Persze hogy látja – mondta a hang. – Szépen gyógyul. Fáj valamije?
– Nem. – S a fényt kikapcsolták.
– Akkor pihenjen szépen. Ha kell valami, nyomban itt vagyunk. Csak hívjon.
Cassi lazított, hallgatta, hogy nővérek járkálnak betegeik körül. Rájött, hogy az utókezelőben van, s kíváncsi volt, vajon meglátogatja-e Thomas.

Thomas korán végzett rendelésével. Két óra után tíz perccel már csak egy előjegyzése maradt, egy fél hármas. Várakozás közben utánanézett, ki az ügyeletes aznap éjjel a mellkasi sebészeten. Megtudta, hogy dr. Burgess az, és fölhívta.
Thomas elmagyarázta neki, hogy amúgy is a kórházban akarja tölteni az éjszakát, mert Cassi közelében akar maradni, és javasolta: szívesen átveszi az ügyeletet is. Dr. Burgess viszonozhatja a szívességet majd, amikor Kingsleyék elutaznak.
Letette a hallgatót, s látva, hogy még maradt tizenöt perce, elhatározta, hogy meglátogatja Cassit. Épp most vitték föl a szobájába, s Thomas nem tudta megállapítani, alszik-e vagy sem. Nyugodtan feküdt, arcát erős, rugalmas pántokkal odaerősített vaskos tapaszok fedték. Infúzió csöpögött lassan a bal karjába.
Thomas csendben odalépett az ágya mellé.
– Cassi? – suttogta. – Ébren vagy?
– Ébren – mondta Cassi. – Te vagy az, Thomas? Thomas megfogta Cassi karját. – Hogy érzed magad, kedvesem?
– Kiválóan. Leszámítva ezeket a tapaszokat. Bárcsak szólt volna előre dr. Obermeyer.
– Beszéltem vele – mondta Thomas. – Fölhívott közvetlenül a műtét után. Azt mondta, jobban mentek a dolgok, mint várta. Kiderült, hogy csak egyetlen érről volt szó. Rendbe tette, de nagy volt az ér, s ezért döntött a tapaszok mellett, ő se számított rá, hogy le kell ragasztania a szemed.
– Ez se könnyit a dolgon.
– Képzelem – mondta együttérzően Thomas.
Még tíz percig maradt, azután közölte, hogy vissza kell mennie a rendelőjébe. Megszorította Cassi kezét, s azt mondta, aludjon, amennyit csak tud.
Cassi, legnagyobb meglepetésére, elszundított, s csak késő délután ébredt föl.
– Cassi? – szólt valaki.
Cassi összerezzent, meglepte a közeléből érkező hang.
– Én vagyok, Joan. Elnézést, hogy fölébresztettelek.
– Semmi baj, Joan. Csak nem hallottalak bejönni.
– Hallom, jól sikerült a műtéted – húzott oda egy széket Joan.
– Magam is így értesültem – mondta Cassi. – És sokkal jobban érzem majd magam, ha ezeket a tapaszokat leveszik.
– Cassi – szólt Joan. – Történt valami. Egész délután tipródtam, elmondjam-e neked vagy nem.
– Mi az? – kérdezte Cassi aggodalmasan. Első gondolata az volt, hogy valamelyik páciense megölte magát. Az öngyilkosság réme állandóan ott lebegett a Clarkson Kettő fölött.
– Rossz hír.
– Ezt már a hangszínedből kitaláltam.
– Gondolod, hogy elviseled? Vagy várjak vele?
– Most már el kell mondanod. Ha nem, folyvást aggódni fogok.
– Nos, Robert Seibertről van szó. Joan szünetet tartott. Sejtette, hogyan hat majd barátnőjére a hír.
– Mi történt Roberttel? – kérdezte azon nyomban Cassi. – A szentségit, Joan, ne tarts ekkora feszültségben. – Tudat alatt már sejtette, mit fog mondani Joan.
– Robert meghalt az éjjel – mondta Joan, és megfogta Cassi kezét.
Cassi moccanatlan feküdt. Percek múltak el: öt, tíz, Joan nem tudta biztosan. Annak, hogy Cassi él, más jele nem volt, csak gyönge légzése, s az erő, amellyel Joan kezét szorította. Mintha saját életéért kapaszkodna vele. Joan nem tudta, mit mondjon. – Jól vagy, Cassi? – suttogta végül.
Cassit utolsó csapásként érte a hír. Igaz, mindenki fél, amikor kórházba kerül, de csak annyira komolyan, mint ahogy a lottónyereményre számit, amikor megveszi a szelvényt. Van esély, de olyan végtelenül kicsike, hogy gondolni se érdemes rá.
– Jól vagy, Cassi? – ismételte meg Joan. Cassi felsóhajtott: – Mondd el, mi történt.
– Nem tudják biztosan – mondta Joan, aki megkönnyebbült attól, hogy beszélni hallja Cassit. – És nem ismerem a részleteket. Úgy látszik, álmában halt meg. A nővérek elmondták: a boncolás kimutatta, hogy betegebb volt a szíve, mint bárki is sejtette volna. Feltételezem, hogy szívrohama volt, de nem vagyok biztos benne.
– Uramisten! – küzdött könnyeivel Cassi.
– Ne haragudj, hogy ilyen szomorú hírt hozok – mondta Joan. – De úgy éreztem, ha fordítva lenne, én tudni akarnék róla.
– Olyan csodálatos ember volt – mondta Cassi. – És olyan jó barát!
A bír annyira megsemmisítő volt, hogy Cassi hirtelen úgy érezte, minden érzelem elszállt belőle.
– Hozhatok neked valamit? – kérdezte féltőn Joan.
– Nem, köszönöm.
Csönd lett, s ettől Joan rendkívül kényelmetlenül érezte magát. – Biztosan jól vagy? – kérdezte.
– Kitűnően, Joan.
– Szeretnél beszélgetni arról, mit érzel? – kérdezte Joan.
– Most nem. Most semmit se érzek.
Joan sejtette, hogy Cassi magába húzódik. Nem volt biztos benne, helyes volt-e elmondani neki, de ami megtörtént, megtörtént. Ült még egy darabig, fogta Cassi kezét. Azután elment, az ajtóban még megfordult, és jó éjt kívánt.
Kifelé menet megállt a nővérállomásnál, és beszélt a főnővérrel. Elmondta, barátként látogatta meg Cassit, nem konzíliumba jött, de úgy érzi, meg kell mondania: Cassit rendkívüli módon nyomasztja egy barátja halála. Talán jó lenne, ha a nővérek rajta tartanák a szemüket.

Cassi sokáig hevert moccanatlanul. Nem tiltakozott, amikor Joan elment, de most nagyon egyedül érezte magát. Robert halála kiváltotta belőle a régi rettegést az elhagyatottságtól. Folyton gyerekkori rémálmára gondolt: hogy anyja visszaküldi a kórházba, és kicseréli egy egészséges gyerekre.
Pánik tört ki, kitapogatta a hívógombot. Remélte, hogy valaki bejön és segít rajta.
– Mi a baj, Cassidy doktornő? – kérdezte egy nővér néhány perc múlva.
– Rettegek – mondta Cassi. – Nem bírom ki a tapaszokat. Szeretném, ha levennék.
– Ön, mint orvos tudhatja, hogy nem tehetjük. Szabályellenes. Megmondom, mit csinálok – mondta a nővér. – Megyek és hívom az orvosát. Jó lesz így?
– Nekem mindegy, mit csinál – mondta Cassi. – Nem akarom, hogy tapasz legyen a szememen.
A nővér kiment, s Cassi ismét ott maradt, sötétbe taszítva. Az idő vánszorgott. A folyosóról jövés-menés megnyugtató hangját hallotta, ha rászánta magát, hogy kifelé figyeljen,
Végre visszajött a nővér. – Beszéltem dr. Obermeyerrel – mondta nyájasan. – Azt mondta, közöljük magával, nemsokára itt lesz. Azt is elmondta, hogy a műtétje fantasztikusan jól sikerült, de most feltétlenül pihennie kell. Még egy nyugtatót rendelt, úgyhogy, ha az oldalára fordulna, rögtön be is adnám.
– Nem nyugtatót akarok! Azt akarom, hogy vegyék le ezeket a tapaszokat!
– Gyerünk, kérem – sürgette a nővér. Visszahajtotta Cassi takaróját.
Cassi egy pillanatig ellenszegülés és engedékenység között ingadozott. Azután kelletlenül oldalra fordult, és megkapta az injekciót.
– Tessék – mondta a nővér. – Ettől kissé megnyugszik majd.
– Mi volt benne?
– Ezt a kérdést az orvosának kell föltennie. Szépen feküdjön vissza, és érezze jól magát. Nincs kedve televíziózni? Bekapcsoljam? – Választ se várva bekapcsolta a készüléket, és kiment.
Cassit elzsongította a bemondó hangja. A nyugtató hamarosan hatni kezdett, Cassi elaludt. Rövid időre felébredt, amikor dr. Obermeyer beállított, és személyesen is közölte vele, hogyan sikerült az operációja. Azt mondta: arra számít, hogy Cassi rendesen lát majd a bal szemével, amikor a tapaszt leveszik, de a következő két nap még válságos, s Cassi igyekezzék, legyen türelmes. Azt is megmondta, hogy utasítást adott nyugtatok beadására, s hogy kérjen gyógyszert, ha szorong.
Cassi jobban érezte magát, s visszasüppedt az álomba. Amikor néhány óra múlva fölébredt, suttogó hangokat hallott a szobájában. Figyelt, s az egyiket fölismerte.
– Thomas? – kérdezte.
– Itt vagyok, drágám. – Megfogta felesége kezét.
– Félek – mondta Cassi, és döbbenten észlelte, hogy könnyek patakzanak a kötés alól.
– Miért sírsz, Cassi?
– Nem tudom – mondta Cassi, és eszébe jutott: azért, mert meghalt Robert. Belekezdett, hogy elmondja Thomasnak, de akkora erővel tört rá a sírás, hogy beszélni se tudott.
– Uralkodnod kell magadon. Nagyon fontos a szemednek.
– Annyira egyedül érzem magam!
– Csacsiság! Itt vagyok veled. Csapatnyi figyelmes nővér vesz körül. A legjobb kórházban fekszel. Most pedig próbálj lazítani.
– Nem tudok.
– Szerintem több nyugtatóra van szükséged – mondta Thomas. Cassi hallotta, amint férje a szobában lévő másik személyhez beszél.
– Nem akarok több injekciót.
– De én vagyok az orvos és te a beteg – mondta Thomas.
Cassi utólag örült, hogy a férfi szívóskodott. Érezte, mint süllyed irgalmas álomba, miközben Thomas beszél hozzá.
Thomas megnyomta a nővérhívó gombot. A nővér megérkezett, s ő felállt az ágy széléről. – Az a kérésem, hogy este adjon neki két altatót. Tegnap egy tabletta után a folyosón kóválygott, s semmiképp se akarjuk, hogy ma éjjel is fönn legyen.
A nővér kiment, s Thomas várt még egy kicsit, hogy meggyőződjék róla, Cassi tovább alszik. Az asszony szája néhány perc múlva kinyílt, s tőle szokatlan módon horkolni kezdett. Thomas az ajtóhoz ment, habozott, azután visszatért a fiókos szekrényhez, s kinyitotta az alsó fiókot. Ahogy várta, a HSH-adatok érintetlenül hevertek benne. Az adott körülmények között nem akarta, hogy Cassi, mihelyt a tapaszt leveszik a szeméről, egyből értük nyúljon.
Gyorsan fölvette a komputernyomatot, és hóna alá csúsztatta. Még egy utolsó pillantást vetett feleségére, majd kiment a szobából a nővérállomáshoz. A főnővért, Miss Brightot kereste.
– Attól tartok, a feleségem nem állja valami jól a stresszt – mondta mentegetődzőn.
Miss Bright rámosolygott dr. Kingsleyre. Nagyon jól ismerte szakmailag. Meglepetten hallotta, hogy elismeri, valakinek emberi gyengesége is lehet. Most első ízben érzett sajnálatot Kingsley iránt. Nyilvánvaló: az ő számára is nagy feszültség, hogy a felesége kórházba került.
– Gondunk lesz Cassire – mondta.
– Nem én vagyok az orvosa, és nem akarok beavatkozni, de a másik nővérnek is mondtam, úgy hiszem, lélektani okokból elég erősen kellene szedálni.
– Gondoskodom róla – mondta Miss Bright, – Maga pedig ne aggódjék.

Cassi nem emlékezett rá, vacsorázott-e, bár a nővér, aki az altatót hozta, azt bizonygatta, hogy vacsorázott.
– Egyáltalán nem emlékszem rá – mondta Cassi.
– Ez nem valami jó ajánlólevél a kórház konyhájától – mondta a nővér. – Csak rólam. Én etettem meg.
– És mi a helyzet a diabéteszemmel?
– Jól viselkedik. Étkezés után adtunk magának egy kis külön inzulint, de egyébként rendben van minden. – A nővér ujjbegyével megkopogtatta az infúziós palackot, hogy Cassi hallja. – És itt vannak az altatói.
Cassi kötelességtudóan kinyújtotta jobb kezét, s érezte, hogy két tabletta pottyan a tenyerébe. Szájába rakta. Azután újra kinyúlt, s kitapogatta a vizespoharat.
– Gondolja, hogy nyugtatóra is szüksége van?
– Nem hiszem – mondta Cassi. – Úgy érzem, mintha egész nap aludtam volna.
– Jót tesz. Az éjjeli asztalkája pedig itt van.
A nővér elvette Cassitől a poharat, azután az ágy szélén lévő rácshoz irányította a kezét, hogy tudja, hol a vizespohár, kancsó, telefon, hívógomb.
– Még valamit? – kérdezte a nővér. – Fáj valamije?
– Nem, köszönöm – mondta Cassi. Meglepte, hogy a műtét milyen kevés kellemetlenséget hagyott maga után.
– Óhajtja, hogy kikapcsoljam a televíziót?
– Nem. – Cassinek kedvére volt a készülék hangja.
– Oké, itt a kapcsoló. – A nővér az ágy mellett lévő gombhoz irányította Cassi kezét. – Szép álmokat. Ha bármit óhajt, hívjon bennünket.
Cassi, mihelyt a nővér kiment, maga is körbetapogatott. Kinyúlt, megérintette az asztalkát. A nővér elhúzta a fal mellől, hogy még közelebb essék. Nagy nehezen kihúzta a fémfiókot, és kitapogatta az óráját. Thomastól kapta, s azon tűnődött, nem kellett volna-e a kórházi széfben elhelyeznie. Nem talált rá nyomban. Megérintette saját inzulinos fioláit és maroknyi fecskendőjét. Az óra ott volt a fecskendők alatt. Alighanem biztonságban.
Visszahúzta kezét a takaró alá. Hatni kezdett a gyógyszer, és most megértette, miért éreznek kísértést egyesek, hogy visszaéljenek vele. Messzebbre tolta a realitást. Képes volt Robertre gondolni, anélkül hogy fájna az elvesztése. Visszaemlékezett rá, milyen békésen aludt az éjjel. Remélte, szelíd halált halt.
Hirtelen visszarántotta magát az álomörvényből. Váratlan megrendüléssel döbbent rá: nyilván ő látta utolsóként élve Robertet. Vajon mikor halt meg? Bárcsak ott lett volna, talán tehetett volna valamit. Thomas biztosan megmentette volna.
Cassi szemhéja sötétjébe meredt. Lassan beúszott agyába az emlék: Thomas, amint bejön Robert szobájába. Eszébe jutott, mennyire meglepődött, amint meglátta ott a férjét. Thomas azt mondta, hogy mivel nem találta Cassit a szobájában, föltételezte, hogy Robertet látogatja. Cassit a válasz akkor kielégítette, most azonban eltűnődött: miért akarta volna őt Thomas késő éjszaka meglátogatni?
Megpróbálta elképzelni, mit mutatott ki a boncolás Roberten, s főleg azt: megtalálták-e a határozott okát annak, mibe halt bele. Nem akart ilyesmire gondolni, de azon kapta magát, hogy aggódik: elkékült-e, görcsösen rángott-e halálakor. Hirtelenében attól kezdett tartani, hogy Robert a saját tanulmányának lehetne a mintapéldája, ő lenne a huszadik eset. És ha Thomas volt az, aki utolsóként látta életben Robertet? És ha Thomas visszament Robert szobájába, amikor elment őtőle? Ha Thomas viselkedésének hirtelen megváltozása nem olyan ártatlan, mint amilyennek látszik?
Cassi reszketni kezdett. Tudta magáról, hogy most paranoid és azt is, milyenek a magunk gyártotta téveszmék. Tisztában volt vele, mekkora stressz nehezedik rá, milyen hatalmas adag gyógyszer van benne, köztük az altatószer, amelynek máris ki kellett volna szívnia belőle a gondolkodókészségét.
Mégse sikerült kivernie agyából a riasztó gondolatokat. Akaratlanul is azt a tényt mérlegelte, hogy az első HSH-eset akkor történt, amikor Thomas idekerült rezidensnek. Azt latolgatta, egybeesnek-e a halálesetek azokkal az éjszakákkal, amelyeket Thomas a kórházban töltött.
Azon nyomban tudatosult benne teljes függősége és sebezhetősége. Egyedül van, különszobában, infúzióra kötve, bekötözött szemmel és szedáltan. Még azt se veszi észre, bejön-e valaki a szobába. Semmi módja megvédeni magát.
Cassi segítségért akart sikoltani, de a félelem megbénította. Gombóccá húzódzkodott össze. Teltek a másodpercek, a percek. Végre eszébe jutott a hívógomb. Lassan-lassan a gomb irányába araszolt a kezével, félig arra is számított, hogy ujjai ismeretlen ellenséggel találkoznak. Mikor elérte a műanyag hengert, megnyomta a gombot, és rajta tartotta a hüvelykujját.
Nem jött senki. Mintha egy örökkévalóság óta várna. Elengedte a gombot, majd újra és újra megnyomta, imádkozott, siessen a nővér. Attól tartott, bármely pillanatban valami rettenetes dolog történhet. Nem tudta, mi, csak azt, hogy rettenetes.
– Mi történt? – kérdezte a nővér kurtán, és elhúzta Cassi kezét a hívógombról. – Elég egyszer csöngetnie, és jövünk, mihelyt tudunk. Ne feledje, nagyon sok páciens van az emeleten, és a legtöbbjük betegebb magánál.
– El akarok költözni ebből a szobából – mondta Cassi – Vissza akarok menni a kétágyasba.
– Cassi – szólt a nővér bosszúsan. – Késő éjszaka van
– Nem akarok egyedül lenni! – kiáltotta Cassi.
– Rendben van, Cassi. Csillapodjék. Mihelyt végzünk a gyógyszerezéssel, meglátjuk, mit tehetünk.
– Beszélni akarok az orvosommal – mondta Cassi.
– Cassi, ugye tudja, hány óra van?
– Nem érdekel. Beszélni akarok az orvosommal.
– Rendben van. Ha megígéri, hogy szép nyugton fekszik, fölhívom. Cassi tűrte, hogy a nővér kiegyenesítse a lábszárát.
– Tessék, így sokkal jobb érzés lesz. Most lazítson szépen, s én fölhívom dr. Obermeyert.
Mire a nővér kiment, Cassi pánikja csillapult. Belátta, hogy esztelenül viselkedik. Rosszabbul, mint a saját páciensei. A Clarkson Kettőre gondolt, s erről eszébe jutott Joan. Ő az egyetlen, aki megértené, és nem haragudna, ha fölébresztenék. Cassi tapogatózva megkereste a telefont, és átemelte a hasára. A kagylót a válla és a párna közé préselte, és fölhívta a kórház telefonkezelőjét. Elmagyarázta, kicsoda, s a központos fölhívta neki Joan Widikert.
A telefon kicsengett egy darabig, s Cassi már aggódni kezdett, hogy Joannak késői randevúja van. Épp le akarta tenni, amikor Joan jelentkezett.
– Jaj, hála istennek – szólt Cassi. – Úgy örülök, hogy odahaza vagy.
– Mi a baj, Cassi?
– Rettegek, Joan.
– Mitől?
Cassi hallgatott. Most, hogy Joan ott volt a vonalban, tisztán látta, milyen ostobák a félelmei. Thomas a város legtekintélyesebb szívsebésze.
– Van ennek valami köze Roberthez? – kérdezte Joan.
– Részben – ismerte be Cassi.
– Figyelj rám, Cassi – mondta Joan. – Természetes, hogy kiborultál. A legjobb barátod meghalt, magad műtéten estél át. A szemed bekötve. Nem helyes szabadjára engedned a képzeletedet. Kérj altatót a nővértől.
– Már csomó gyógyszert vettem be – mondta Cassi.
– Vagy túl kevés volt, vagy nem a megfelelő fajta. Ne akarj hős lenni. Fölhívjam dr. Obermeyert?
– Nem.
– Tehetek valamit érted?
– Nem tudod, elkékült-e Robert Seibert, amikor rátaláltak? Vagy vallott-e valami jel görcsrohamra?
– Nem tudom, Cassi! És nem szabadna ilyesmin gyötrődnöd. Meghalt. Ez épp elég most ahhoz, hogy megbirkózz vele.
– Azt hiszem, igazad van – mondta Cassi. – Várj egy percet, Joan. Valaki jött.
– Miss Randall vagyok – mondta a nővér. – Dr. Obermeyer próbálja hívni magát.
Cassi köszönetet mondott Joannak, és letette. A hallgató alig került vissza a helyére, máris csöngött a telefon.
– Cassi – szólt dr. Obermeyer –, az ápolószemélyzettől értesültem, hogy maga kiborult. Nem tudom, hogyan győzzem meg, hogy minden a legnagyobb rendben. A műtétje rendkívül jól sikerült. A szokásos diabetikus patológiától tartottam, de nem azt leltem. Megkönnyebbülést kellene ereznem.
– Azt hiszem, ezek miatt a szemtapaszok miatt van – mentegetőzött Cassi. – Rettegek az egyedülléttől. Szeretném, ha átvinnének egy olyan szobába, ahol másik beteg is van. Most. 
– Úgy hiszem, túl sokat kíván az ápolószemélyzettől, Cassi. Talán holnap gondolkodhatunk azon, átszállítsuk-e. Egyelőre jobban érdekel, hogy megnyugtassam. Azt tanácsoltam a nővéreknek, adjanak be még egy nyugtatót.
– Épp itt a nővér – mondta Cassi.
– Jó. Fogadja el az injekciót, és aludjék. Azt hiszem, számíthattam volna erre. Orvosokból és orvos feleségekből lesznek mindig a legrosszabb betegek. Maga pedig mindkettő, Cassi!
Cassi tűrte, hogy beadjanak még egy injekciót. Még érezte, hogy Miss Randall utoljára megveregeti a vállát. Újra magára maradt, de ez már nem számított. Csendben ráomlott a mesterséges álom.
Cassi nyugtalan álomból ébredt, melyben vad zajok és egymást ütő színek szerepeltek. A súlyos szedálás ellenére a bal szemében lüktető enyhe fájdalom eszébe juttatta, hogy kórházban van.
Egy pillanatig tökéletes nyugalomban hevert, fülét hegyezte, hogy a legapróbb neszt is fölfogja. A kötés alatt a vad színek tovább járták táncukat szeme előtt, ezt alighanem a kötés szorítása okozta. Cassi nem hallott semmit, csak az álomba merült kórház távoli, lefojtott neszeit. Azután mintha érzett volna valamit. Várt, majd újra érezte. Infúziós műanyag csöve volt az. Pulzusa fölgyorsult, vagy csak képzelődik.
– Ki van itt? – kérdezte Cassi, hirtelen megjött a mersze, hogy megszólaljon.
Semmi válasz.
Cassi fölemelte jobb kezét, és átlendítette az ágy bal oldalára. Senki nem volt ott. Lenyúlt, kitapintotta a tapaszt, amely az infúziót a karjához rögzíti. Gyorsan végigfuttatta ujját a műanyag csövön, és enyhén meghúzta. Pontosan ugyanazt a nyilallást érezte, amit az előbb. Az imént a sötétben valaki hozzáért az infúziós vezetékhez!
Cassi erőt vett növekvő félelmén, s az éjjeli asztalka felé nyúlt a hívógombért. Nem volt ott. A kancsót, a telefont, a vizespoharat kitapintotta, mást nem. Nagyobb területen keresgélt, gyorsabban mozgatta a kezét, egyre fokozódott benne az elszigeteltség meg a kiszolgáltatottság érzete. A hívógomb nem volt a helyén. Eltűnt.
Cassandrát hirtelen megdermesztette önnön képzelőereje. Valaki van a szobájában. Érezte a jelenlétét. Azután ismerős illat csapta meg. Yves St. Laurent kölni illata.
– Thomas? – szólt Cassi. Föltámaszkodott a jobb könyökére, és újra fölkiáltott: – Thomas!
Semmi válasz.
Cassi érezte, mint veri ki a veríték. Néhány másodperc alatt egész teste nyirkos lett. Szíve, amely eddig is gyorsan vert, kalapálni kezdett. Cassi azon nyomban tudta, mi történik. Megesett már vele, de még soha nem ilyen pusztító gyorsasággal. Inzulinreakciója van!
Kétségbeesetten kapott a szemtapaszaihoz, megpróbálta ujját a leragasztott ragtapasz alá dugni. Tépte a kötést bal kezével is, amelyet eddig mozdulatlanná tett az infúzió.
Cassi kiáltani akart, de nem volt erő a hangjában. Az ágy pörögni kezdett. Cassi az oldalára vetette magát, nekiesett a fölhúzott rácsnak. Vadul, csapkodva keresgélte újra a hívógombot. Nem találta, viszont akaratlanul is földöntötte az asztalkát: a telefon, a jeges vízzel teli kancsó meg a pohár csörömpölve hullott a földre. De Cassi nem hallotta, testét már marokra fogta a kiteljesedett epilepsziás roham.

Carol Aronson, a 17. emelet éjszakás nővére a gyógyszerszobában volt, és épp antibiotikumot szívott föl fecskendőjébe, amikor a távolból üvegcsörömpölést hallott, tétovázott egy pillanatig, azután bedugta a fejét a kórlapnyilvántartóba, és kérdőn nézett össze Lenorával, a beosztott nővérrel. A két nő együtt indult el a nővérállomásról, hogy megvizsgálja, mi történt. Mindkettőjüknek az a rossz érzése támadt, hogy valaki kizuhant az ágyából. Alig tettek pár lépést a folyosón, meghallották Cassi ágya oldalrácsának csattogását.
Berohantak a szobába. Cassi még mindig vadul rángatózott, karjai átcsapódtak a rácson, ide-oda verődtek közte.
Carol tudta, hogy Cassi cukorbeteg, és azonnal tisztában volt vele, mi történik.
– Lenora! Adj ki riasztást, és hozz egy ampulla ötvenszázalékos szőlőcukrot, egy ötven köbcentis fecskendőt és friss palack ötszázalékos dextrózt.
A beosztott nővér kirohant.
Carolnak közben sikerült kiszabadítania Cassi karját a rácsok közül, majd nyelvfogót próbált Cassi csikorgatott fogai közé préselni, de képtelen volt rá. Viszont lezárta a sietve folyó infúziót, és arra koncentrált, hogy Cassi fejét védje, be ne verődjék az ágy végébe.
Lenora megérkezett, Carol elvette a dextrózt, és azonnal kicserélte az infúziós palackot. Félrerakta a régit, mert tudta, az orvos ellenőrizni akarja majd az inzulinszintet. Azután teljesen megnyitotta az infúziót, az ötvenszázalékos szőlőcukoroldatot pedig az ampullából a nagyfecskendőbe juttatta át, mikor elkészült vele, viaskodott magával, használja-e. Elvben meg kellett várni az orvos érkezését, de Carol épp elég időt töltött el krízisgyógyászatban ahhoz, hogy tudja: ilyen körülmények közt az első, amivel próbálkozni kell, a glukóz, és hogy az semmiképp se árthat. Úgy döntött, beadja. A Cassi testén kicsapódott veríték mennyisége súlyos hipoglikémiás rosszullétre vallott.
Carol beleszúrta a tűt az infúzióba, és megnyomta a dugattyút. Alig injektálta be az utolsó köbcentiket, máris meglátszott az eredménye. Cassi vonaglása megszűnt, és úgy tűnt, visszatér az öntudata. Ajka szétnyílt, mintha mondani akarna valamit.
De a javulás nem tartott soká. Cassi újra eszméletlenségbe zuhant, és noha ezúttal már nem rángatózott, az egyes izmok továbbra is meg-megrándultak.
Megérkezett a riasztott team. Carol beszámolt arról, amit csinált. A rangidős rezidens megvizsgálta Cassit, és utasításokat kezdett adni.
– Kérem, vegyen vért elektrolitekre, kalciumra is, aztán artériás vérgázra és vércukorra – szólt a segédorvoshoz. – Maga pedig, kérem, csináljon EKG-t – mondta az orvostanhallgatónak. – Miss Aronson, mi a véleménye még egy ampulla ötvenszázalékos szőlőcukorról?
A team munkához látott, Lenora pedig közben fölállította az asztalkát, helyre tette a telefont. A törött üvegcserepeket a sarokba rugdosta. A fiók kijött az asztalból, és Lenora helyre tette. Ekkor vett észre néhány használt inzulinfiolát. Döbbenten nyújtotta oda Carolnak, aki viszont az alorvosnak adta át.
– Úristen – szólt az. – Bekötött szemmel kellett beadnia magának az inzulint?
– Természetesen nem – mondta Carol. – Volt inzulin az infúziójában, és a vizeletében lévő cukormennyiség alapján lett beállítva.
– Akkor hát miért adott be önmagának inzulint? – kérdezte az orvos.
– Nem tudom – ismerte be Carol. – Lehet, hogy megzavarodott a tömérdek nyugtatótól, és gépiesen beadta magának a gyógyszert. Nem tudom, csuda vigye.
– Megtehette ezt bekötött szemmel?
– Persze. Ne feledje, húsz éve naponta kétszer injekciózza magát. Lehet, hogy nem jól adagolta, de nagyon is beadhatta magának az injekciót. Azonkívül más lehetőség is akad.
– Éspedig?
– Meglehet, hogy szándékosan tette. A nappali nővér szerint nyomott hangulatban volt, s a férje is azt mondta, furcsán viselkedik. Gondolom, maga is tudja, ki a férje.
A rezidens bólintott. Nem szívesen gondolt arra, hogy öngyilkosságról lehet szó, gyűlölte a pszichés eseteket, főleg hajnali háromkor.
Carol a beszélgetés közben újabb fecskendőt töltött fel szőlőcukorral, most átnyújtotta. A rezidens azon nyomban beadta. Cassi, akárcsak az előbb, most is jobban lett néhány percre, majd ismét elvesztette az eszméletét.
– Ki az orvosa? – kérdezte a rezidens, és elvette Caroltól a harmadik szőlőcukoroldatos fecskendőt.
– Dr. Obermeyer. Szemészet.
– Valaki hívja föl – mondta a rezidens. – Ilyen esettel nem a szakorvosjelöltnek kell idétlenkednie.

Csengett, csengett a telefon, míg Thomas végre kábultan odanyúlt, és levette a kagylót. Mielőtt kinyújtózott rendelőjében, két Percodant vett be, s most nehezére esett koncentrálnia.
– No magát nem könnyű felébreszteni – mondta a nyájas kórházi telefonkezelő. – Dr. Obermeyer kereste. Azt akarta, hogy azonnal kapcsolják, de megmondtam neki, hogy maga speciális utasítást adott. Kéri a számot?
– Igen! – felelte Thomas, és ceruzáért kotorászott az íróasztalon.
A telefonos megadta a számot Thomasnak. Tárcsázni kezdett, azután abbahagyta. Meglátta, mennyi az idő, és ettől aggódni kezdett. Nyilvánvalóan Cassiről van szó. Kiment a fürdőszobába, vízzel paskolta az arcát, össze akarta szedni magát.
Várt a tárcsázással, míg föl nem szállt kissé a drog okozta köd.
– Komplikációnk volt az éjjel, Thomas – mondta dr. Obermeyer.
– Komplikáció? – aggodalmaskodott Thomas.
– Igen – mondta dr. Obermeyer. – Olyasmi, amire nem számítottunk. Cassi túladagolta magának az inzulint.
– És jól van? – kérdezte Thomas.
– Igen, úgy látszik, rendbejött. Thomas megdöbbent.
– Nyilván kiborít ez a hír – mondta dr. Obermeyer. – De már jól van a feleséged. A belgyógyásza, dr. McInery megjött, s azt mondja, hála az ügyeletes nővér gyors eszének, Cassi rendbe fog jönni. Egyelőre merő óvatosságból átköltöztettük az intenzív osztályra.
– Hála a Jóistennek – mondta Thomas, és kavargóit az agya. – Rögtön ott leszek.
Thomas átsietett a kórházba, és nyomban Cassi ágyánál termett. Az asszony békésen pihent. Észrevette, hogy jobb szeméről lekerült a tapasz.
– Alszik, de felébreszthető – szólalt meg mellette egy hang.
Thomas megfordult, dr. Obermeyer állt ott. – Akarsz beszélni vele? – kérdezte, és odanyúlt Cassihez, hogy fölrázza.
Thomas megfogta a karját. – Nem, köszönöm. Hadd aludjék.
– Tudtam az este, hogy ideges – vallotta be dr. Obermeyer töredelmesen. – Külön nyugtatókat rendeltem el. Álmomban se gondoltam volna, hogy ilyesmi történik.
– Mikor én meglátogattam, pánikban volt – mondta Thomas. – Egy jó barátja meghalt tegnap éjjel, és Cassit ez nagyon kiborította. Én nem akartam elmesélni neki, de hallom, az egyik gyatra ítélőképességű pszichiáter rezidensnő elárulta.
– Gondolod, hogy öngyilkossági kísérlet volt? – kérdezte dr. Obermeyer.
– Nem tudom – mondta Thomas. – Lehet, hogy csak összezavarodott. Megszokta, hogy naponta kétszer inzulint ad be magának.
– Mi a véleményed, ne hívjunk konziliáriust a pszichiátriáról? – kérdezte dr. Obermeyer.
– Te vagy az orvosa. Én nem lehetek valami tárgyilagos. De ha neked lennék, várnék. Cassi itt nyilvánvalóan biztonságban van.
– Levettem a jobb szeméről a tapaszt – mondta dr. Obermeyer. – Attól tartok, a kötés igen erősen belejátszott a szorongásos reakciójába, örömmel közölhetem, hogy a bal szeme még mindig tiszta. Ha tekintetbe vesszük, hogy épp nagy erejű epilepsziás rohama volt, aminél aligha képzelhető el szigorúbb erőpróba az elzárt ér számára, alig hiszem, hogy további vérzéstől kellene tartanunk.
– Mennyi a vércukra? – kérdezte Thomas.
– Most teljesen normális, de itt állandó megfigyelés alatt tartják. Úgy hiszik, jókora adag inzulint adott be önmagának.
– Nos, a múltban időnként eléggé hanyag volt – mondta Thomas. – Mindig igyekezett bagatellizálni a betegségét. De ez többnek tűnik hanyagságnál. Mégis, meglehet, csupán nem volt tisztában vele, mit művel. – Thomas megköszönte dr. Obermeyernek a jó munkát, és kibandukolt az intenzív osztályról.
A pultnál ülő nővérek fölnéztek, amint elment előttük. Még sosem látták ilyen nyomottnak és aggodalmasnak dr. Kingsleyt.

Tizenkettedik fejezet

Cassi hajnali fél öt tájban kezdte felismerni környezetét. Meglátta a nagy órát a nővérállomás fölött, és azt hitte, a sebészeti utókezelőben van. Szörnyen fájt a feje, s ezt a műtétnek tulajdonította. Csakugyan, amikor megpróbált ide-oda nézni, éles fájdalom szúrt a bal szemébe. Gyöngéden megtapogatta az operált szemén lévő kötést.
– Nos, Cassidy doktornő! – szólalt meg egy hang a balján. Lassan elfordította a fejét, és az egyik nővér mosolygó arcába nézett. – Isten hozta újra az élők világában. Egészen jól ránk ijesztett.
Cassi rémülten visszamosolygott rá. Megnézte a nővér névkártyáját. Miss Stevens, intenzív osztály. Cassi ettől még jobban összezavarodott.
– Hogy érzi magát? – kérdezte Miss Stevens.
– Éhesen – felelte Cassi.
– Meglehet, hogy megint lement kissé a vércukra. Föl-le ugrál, akár a gumilabda.
Cassi megmoccant, s kényelmetlenül égette valami a lába között. Rádöbbent: katéterezik.
– Volt valami probléma a diabéteszemmel a műtét közben?
– Nem a műtét közben – mondta mosolyogva Miss Stevens. – A rákövetkező éjszaka. Úgy értesültem, maga némi többletinzulint adott be magának.
– Én? – kérdezte Cassi. – Milyen nap van?
– Hajnali öt. Péntek reggel.
Cassi megzavarodott. Valahogy kiesett egy teljes nap.
– Hol vagyok? – kérdezte. – Ez nem az utókezelő helyiség?
– Nem, ez az intenzív osztály. Az inzulinreakciója miatt van itt. Egyáltalán nem emlékszik a tegnapi napra?
– Nem nagyon – mondta kábán Cassi. Valahol a tudata mélyén emlékezni kezdett a rémületre.
– Tegnap reggel volt a műtétje, utána visszavitték a szobájába. Látszólag szépen javult. Ebből semmire se emlékszik?
– Nem – mondta meggyőződés nélkül Cassi. A ködből képek kezdtek kibontakozni. Felrémlett, mennyire szorongott, milyen elviselhetetlen volt a teljes kiszolgáltatottság. Kiszolgáltatott volt és rémült. De mitől rémült?
– Tudja mit – szólt Miss Stevens. – Hozok egy kis tejet. Aztán próbáljon meg újra aludni.
Amikor Cassi ismét az órára nézett, már elmúlt hét óra. Thomas állt az ágyánál, kék szeme duzzadt volt és véres.
– Körülbelül két órával ezelőtt ébredt föl – szólt Miss Stevens a másik oldalán. – A vércukra eléggé alacsony, de stabilnak tűnik.
– Úgy örülök, hogy jobban vagy – szólalt meg Thomas, amint észrevette, hogy Cassi fölébredt. – Meglátogattalak az éjjel, de nem voltál teljesen észnél. Hogy érzed magad?
– Nagyon jól – mondta Cassi. Thomas kölnije, úgy látszik, különös hatással van rá. Mintha az Yves St. Laurent illata szerepet játszott volna pokoli lázálmában. Cassi tudta: valahányszor szerencsétlenségére hipoglikémiás rosszullét éri, mindig vadakat álmodik. De ezúttal úgy érezte, mintha a lázálom még nem ért volna véget.
Cassi szíve gyorsabban vert, s ez felfokozta lüktető fejfájását. Nem tudta megállapítani, mi álom és mi valóság. Megkönnyebbült, amikor Thomas néhány perc múlva elment, mondván: – Műtétem lesz. Mihelyt elkészültem vele, visszajövök.
Cassit délben meglátogatta dr. Obermeyer meg a belgyógyász, és elengedték az intenzívről. Visszavitték a folyosó végén lévő különszobájába, de ő addig könyörgött, hogy nem akar magára maradni, míg végül egy többágyas kórterembe költöztették, a nővérpulttal szemközt. Három szobatársa volt. Kettő többszörös csonttöréssel "húzáson" volt; a harmadik, egy elhízott asszony, epehólyagműtéten esett át, és nem gyógyult valami jól.
Cassi még egy kívánsághoz ragaszkodott. Azt akarta, kapcsolják le az infúzióról. Dr. McInery megpróbált szót érteni vele, azzal érvelt, hogy Cassinek épp most volt súlyos inzulinreakciója. Közölte vele: ha tegnap nincs infúzión, és nem kapja a cukoroldatot a roham idején, akkor visszafordíthatatlan kómába zuhant volna. Cassi udvariasan hallgatta, de hajthatatlan maradt. Az infúziót kihúzták.
Délután sokkal jobban érezte magát. A fejfájás elviselhető szinten állapodott meg. Míg a szobatársaira figyelt, akik megpróbáltatásaikat sorolták, Joan Widiker jött be. – Épp most hallom, mi történt – mondta gyöngéden. – Hogy vagy?
– Jól vagyok – mondta Cassi, örvendezett, hogy látja Joant.
– Hála istennek! Cassi, azt hallom, túladagoltad magadnak az inzulint.
– Lehet, de nem emlékszem rá.
– Biztos vagy benne? – kérdezte Joan. – Tudom, nagyon kiborultál Robert miatt… – elhalt a hangja.
– Mi van Roberttel? – kérdezte aggodalmasan Cassi. Még mielőtt Joan válaszolhatott volna, valami bekattant Cassi agyába. Mintha egy hiányzó tégla került volna a helyére. Emlékezett már: Robert meghalt a műtétje utáni éjjel.
– Nem emlékszel? – kérdezte Joan.
Cassi teste elernyedt, belesüppedt az ágyba. – Most már emlékszem. Robert meghalt. – Cassi föltekintett Joan arcába, könyörgőn: hátha nem is igaz, hátha csak ahhoz az inzulin keltette rémálomhoz tartozik ez is.
– Robert meghalt – hagyta helyben komoran Joan. – Cassi, úgy akartál a bánatoddal elbánni, hogy megpróbáltad eltagadni magad elől?
– Alig hiszem – mondta Cassi –, de nem tudom. – Kétszeresen kegyetlen volt másodszor hallani a hírt. Vajon elnyomta önmagában, vagy csupán az inzulinreakció mozdította ki zavart agyából?
– Mondd el – húzott oda mellé egy széket Joan, hogy négyszemközt beszélhessenek. A másik három nő úgy tett, mintha nem figyelne. – Ha nem te adtad be magadnak a többletinzulint, akkor hogyan került a vérkeringésedbe?
Cassi a fejét rázta: – Nem vagyok hajlamos az öngyilkosságra, ha erre célzói.
– Fontos, hogy elmondd az igazat – mondta Joan.
– Az igazat mondom – vágta rá Cassi. – Nem hiszem, hogy én adtam be magamnak a többletinzulint, akár álmomban is. Azt hiszem, beadták nekem.
– Véletlenül? Véletlen túladagolás?
– Nem. Azt hiszem, szándékos volt.
Joan a klinikus távolságtartásával szemlélte barátnőjét. Joan hallott már olyan téveszméről, hogy a beteg azt hiszi, a kórházban valaki ártani akar neki. De Cassitől erre nem Számított. – Biztos vagy benne? – kérdezte végül.
Cassi fejét rázta. – A történtek után nehéz bármiben is bizonyosnak lennem.
– Szerinted ki tehette? – kérdezte Joan.
Cassi eltakarta a száját, s így suttogta: – Szerintem Thomas lehetett.
Joan megdöbbent. Nem rajongott Thomasért, de ez a közlés paranoiára vallott. Nem tudta, mit tegyen. Nyilvánvaló, hogy Cassinek orvosi segítségre van szüksége, nem csupán baráti tanácsra. – Miből gondolod, hogy Thomas volt az? – kérdezte végül Joan.
– Fölébredtem az éjszaka közepén, és megéreztem a kölnije illatát.
Ha Joannak eddig a legenyhébb sejtelme lett volna is, hogy Cassi skizofréniás, nem provokálja. De alapvetően normális embernek ismerte kolléganőjét, aki most rendkívüli stresszhatás alá került. Joan úgy érezte, ajánlatosabb lenne engedni, hogy Cassi e téveszmés gondolkodásmódra építkezzék. – Cassi, én azt, hogy az éjszaka kellős közepén megérezted Thomas kölnijének illatát, pokolian gyönge bizonyítéknak találom.
Cassi félbe akarta szakítani, de Joan kérte, hadd fejezze be.
– Szerintem az adott körülmények között összekevered az álomállapotot a valósággal.
– Joan, ezen már magam is gondolkodtam.
– Azonkívül – mondta Joan, anélkül hogy reagált volna – az a hipoglikémia rémálmokkal jár. Biztos vagyok benne, hogy ezt jobban tudod nálamnál. Szerintem akut téveszmés pszichózist éltél át. Elvégre iszonyatos stressz alatt álltái, a műtéted meg Robert szerencsétlen halála miatt. Azt hiszem, ilyen állapotban lehetséges, hogy beadtad magadnak az injekciót, utána mindenféle lázálmok üldöztek, s ezeket most valóságnak hiszed.
Cassi reménykedve figyelt. A múltban is gondot okozott neki a valóság és az inzulin keltette álmok különválasztása.
– Mégis nehezemre esik elhinni, hogy túladagolhattam az inzulint – mondta.
– Lehet, hogy nem is volt túladagolás. Lehet, hogy csak a szokott adagodat adtad be. Lehet, azt hitted, itt az esti injekciód ideje.
Vonzó magyarázat volt. Nem vitás: könnyebb elfogadni, mint azt, hogy Thomas a halálát akarta.
– Az igazi gondom az – folytatta Joan –, hogy most nyomott hangulatban vagy-e.
– Azt hiszem, egy kicsit, főleg Robert miatt. Valószínűleg elégedettnek kellene lennem, amiért sikerült a műtétem, de ez nehezemre esik az adott körülmények között. Viszont biztosíthatlak, nem vagyok önpusztító alkat. Különben is eltették minden inzulinomat.
– Jól is tették – állt föl Joan. Meggyőződött róla, hogy Cassi nincs öngyilkos kedvében. – Sajnos két konzíliumra kell mennem. Indulnom kell. Vigyázz magadra, és hívj, ha kellek, megígéred?
– Megígérem – mondta Cassi. Rámosolygott Joanra, Joan jó barát, és jó orvos. Megbízott a véleményében.
– Pszichiáter volt ez a hölgy? – kérdezte Cassi egyik szobatársa, mihelyt Joan elment.
– Igen – felelte Cassi. – Rezidens, akárcsak én, de már előbbre tart a gyakorlatában. Idén tavasszal végez.
– Bolondnak tartja magát?
Cassi elgondolkodott a kérdésen. Nem is olyan ostoba, mint amilyennek hangzik. Joan gondolkodásmódjával nézve ő valóban bolond, átmenetileg. – Úgy vélte, nagyon kiborultam – mondta Cassi. Megszépítő szavakat könnyebb kimondani. – Úgy vélte, lehet, hogy kárt tettem magamban álmomban. Ha valami őrültséget kezdek csinálni, legyenek szívesek, hívják a nővéreket, jó?
– Ne aggódjék. Akkorát sikítok, hogy szétmegy ez a nyavalyás fejem.
Cassi másik két szobatársa is lelkesen helyeselt.
Cassi remélte, nem ijesztette meg a három nőt; de valamiképp megnyugtatta, hogy ezek vigyáznának rá. Ha igaz, hogy tudtán kívül túladagolta az inzulint, ráfér egy kis idegen törődés.
Lehunyta a szemét, s azon tűnődött, mikor lesz Robert temetése. Remélte, idejében kieresztik, hogy elmehessen. Azután a HSH-vállalkozásra gondolt, s azon törte a fejét, mi lesz vele. Eszébe jutottak a nyomatok, amelyeket kihozott a fiú szóbájából, s elhatározta, megkeresteti őket valakivel.
Csöngetett a nővérnek, s az megígérte, utánanéz Cassi előző szobájában. A nővér félóra múlva visszajött, és azt mondta, hogy a két beosztott nővér, aki segített Cassi átköltöztetésében, nem látta a komputernyomatokat. A nővér hozzátette, hogy maga kutatta át a fiókokat eredmény nélkül.
Lehet, hogy a HSH-adatok is csak a hallucinációjához tartoztak, gondolta Cassi. Mintha emlékeznék rá: bement Robert szobájába, fogta az anyagot, s aztán összefutott Thomasszal. De talán álom volt az egész. Hogyan ellenőrizhetné? Legkönnyebb lenne megkérdezni Thomast, de nem volt biztos benne, akarja-e.
Körbepillantott a szobában, és örömmel látta, hogy három szobatársa vacsorához készülődik. Pusztán attól, hogy vannak, máris biztonságban érezte magát.

Thomas a mocsár hídja előtt fékezett le. Leállította a motort, és mielőtt kinyitotta volna az ajtót, körülnézett, van-e forgalom. Kiszállt, és fölment az ívelt fahídra, cipője alatt recsegtek a vén deszkák. A dagály közeledett, az ár rohant a kis híd alatt, dühödten örvénylett a tartópillérek körül.
Friss levegőre vágyott. Mielőtt elindult a rendelőből, bevett két Talwint, ám az elszomorítóan kevéssé hatott a hangulatára. Még sosem szorongott ennyire. A péntek délutáni értekezlet pocsékul sikerült. S mindennek tetejébe a Cassivel kapcsolatban gomolygó problémák.
Csaknem félóra hosszat állt az elhagyatott hídon, nem bánta, hogy a nyirkos szél a csontjáig hatol. A kényelmetlenség gyógyítólag hatott rá, gondolkodni segítette. Tennie kellett valamit. Ballantine és a csapata azon van, hogy mindent tönkretegyen, amit Thomas oly nagy gonddal fölépített. Kezében tartotta a gyógyszeres fiolát, be akarta dobni a vízbe. De mégse dobta. Visszatette a kabátzsebébe.
Lassacskán mindjobban érezte magát. Támadt egy ötlete, s ahogy ez az ötlet formálódott, úgy mosolyodott el Thomas. Azután fölnevetett: vajon hogy nem jutott ez eddig eszébe? Újult energiával tért vissza kocsijához, a jégleolvasztó résnél melengette az ujjait.
Behajtott a garázsba, azután futva vágott át az udvaron a házhoz. Levette a kabátját, a gyógyszeres dobozát áttette az öltönyzsebébe, egész nap nem érezte ilyen jól magát – s bement, hogy anyját köszöntse.
– Úgy örülök, hogy idejében érkeztél – mondta az asszony. – Harriet épp most készíti az asztalra a vacsorát. – Karon fogta a fiát, és bevezette az ebédlőbe. Thomas tudta, anyja ma jó hangulatban van, mert kettesben lehet a fiával, de azért illemből érdeklődött Cassi felől, mielőtt kitálalta magának a sültet.
Harriet visszament a konyhába, s Patricia kérdezősködni kezdett: hogyan telt Thomas napja.
– Jobban mennek a dolgok a kórházban?
– Nem nagyon – válaszolta Thomas, nem volt nagy kedve megvitatni a romló kórházi helyzetet.
– Beszéltél George Shermannel? – kérdezte viszolygón Patricia.
– Anya, semmi kedvem kórházi intrikákról beszélgetni.
Csöndben ettek néhány percig, de Patriciának nem sikerült megtartóztatnia magát, és újra megszólalt: – Majd ha te leszel a főnök, tudni fogod, mit csinálj azzal az emberrel.
Thomas letette a villáját.
– Nem beszélgethetnénk valami másról, anya?
– Nehéz kikerülni ezt a témát, hiszen látom, mennyire bánt téged.
Thomas csitítani próbálta magát néhány mély lélegzetvétellel. Patricia látta, hogy remeg.
– Nézd meg magad, Thomas, olyan vagy, akár egy túlfeszített húr. – Patricia átnyúlt az asztalon, hogy megsimogassa fia karját, de Thomas hátratolta a székét, és fölállt, hogy kitérjen érintése elől.
– Megőrjít ez a helyzet – ismerte be Thomas.
– Szerinted lesz belőled főnök? – kérdezte Patricia, és nézte, hogy járkál fia fel s alá, akár egy ketrecbe zárt oroszlán.
– Istenemre, bárcsak tudnám – mondta összeszorított foga közül Thomas. – Jó lenne minél előbb. Mert ha nem, az osztály romba dől. Úgy látszik, mindenki a kezükre játszik abban, hogy tönkretegyék az általam létrehozott szív- és érrendszerprogramot. A Bostoni Alapítványi Kórház azért híres, mert az én operációs teamem azzá tette. És mégis, ahelyett, hogy terjeszkedni hagynának, állandóan nyirbálják a műtőben tölthető időmet. Épp ma tudtam meg: újra csökkentették a műtőidőmet. És tudod, miért? Mert Ballantine megállapodott az Alapítványi oktatórészlegével, hogy szabad bejárásunk lesz egy nagy állami elmegyógyintézetbe az állam nyugati részében. Sherman kiment oda, és közölte: az a hely valóságos szívsebészeti aranybánya. Amit nem mondott: hogy a betegek átlagának szellemi szintje alacsonyabb, mint a kétéves gyerekeké. Néhányuk közönséges deformált szörnyeteg. Szétrobbanok!
– És te nem akarod támogatni a kórháziakat ezeknek a gyógykezelésében? – kérdezte Patricia, aki megpróbált az ügy pozitív oldalára gondolni.
– Anya, ezek szellemi fogyatékos gyerekek, és Ballantine azt tervezi, hogy főállású gyermekszívsebészt vesz föl.
– De hát ez nem érint téged.
– De bizony! – kiabált Thomas. – Még nagyobb nyomás nehezedik majd rám, hogy csökkentsem az operációs időmet. – Thomas érezte, hogy megy föl benne a pumpa. – A pácienseimnek vagy veszedelmesen hosszú ideig kell várakozniok műtét előtt, vagy máshová kell menniök.
– De a te betegeid biztosan előbb kerülnek sorra, drágám!
– Nem érted, anya – mondta Thomas, és igyekezett lassabban beszélni. – A kórházat nem érdekli, hogy én csak olyan pácienseket vállalok, akiknek nem csupán a túlélésre vannak jó esélyeik, hanem érdemes is megmenteni őket. Ballantine, hogy az egyetem hírnevét megalapozza, inkább föláldozza az értékes műtőidőt egy csomó imbecillisnek és fogyatékosnak. Nem tudom megállítani őket, amíg nem én vagyok a főnök.
– Nos, Thomas – mondta Patricia –, ha nem kapod meg ezt az állást, mégiscsak el kell menned egy másik kórházba. Ülj le és fejezd be a vacsorát.
– Nem mehetek csak úgy el egy másik kórházba – üvöltötte Thomas.
– Nyugodj meg, Thomas.
– A szívsebészethez team kell. Nem érted? – Thomas odahajította asztalkendőjét félig megevett vacsorájára. – Kihoztál a sodromból! – ordította magánkívül. – Hazajövök, végre egy kis békességre számítok, te meg kihozol a sodromból! – Kiviharzott a szobából, anyja pedig magára maradt, és törhette a fejét, mit is követett el.
Thomas végigment az emeleti folyosón, s hallotta, amint a hullámok megtörnek a távoli parton. Legalább másfél-két méteresek lehetnek a hullámok. Szerette ezt a zajt. Gyerekkorát idézte föl.
Fölkattintotta a villanyt a reggeli szobában, és körülnézett. A fehér bútor durván, hidegen hatott. Ki nem állhatta a stílust, amellyel Cassi mindenáron átrendezte a szobát. A csipkefüggöny és a virágos huzatok ellenére volt benne valami érdesség.
Csak rövid ideig maradt ott, aztán visszament dolgozószobájába. Reszkető kézzel talált rá Percodanjára. Egy darabig azzal a gondolattal játszott, hogy visszafordul a városba, és fölkeresi Dorist. Ám a Percodantól hamarosan nyugodtabb lett. Nem, nem megy ki a fagyos éjszakába, inkább tölt magának egy pohár whiskyt.

Tizenharmadik fejezet

Cassi már azt remélte, hozzászokik a szemorvos lámpájához, de valahányszor Obermeyer megvizsgálta, ugyanolyan kellemetlen volt, mint az előző alkalommal, öt nap telt el a műtét óta, és a hipoglikémiás rosszulléttől eltekintve simán és eseménytelenül zajlott az operációt követő időszak. Dr. Obermeyer eddig mindennap eljött, hogy egy pillanatra belenézzen a szemébe, és mindig azt mondta: szépen alakul. Most, hazaengedésének tervezett napján Cassit átkísérték dr. Obermeyer rendelőjébe, hogy utolszor, "jól" belenézhessen, ahogy ő mondta.
Az orvos, Cassi megkönnyebbülésére, végre elmozdította a lámpát.
– Nos, Cassi, az a bajt okozó ér jó állapotban van, és nem vérzett be újra. De hát ezt mondanom se kell magának. A látása ezen a szemén ugrásszerűen megjavult. Szeretném fluoresceinvizsgálattal tovább figyelni magát, és egyszer valamikor majd lézerkezelésre is szüksége lehet, de nem vitás, hogy kinn van a pácból.
Cassi nem tudta biztosan, miben áll a lézerkezelés, de ez mit se vont le afeletti öröméből, hogy kikerült a kórházból. Meggyőzte magát, hogy félelme Thomastól képzelődés csupán, és hogy problémáik jó része zömmel az ő hibája, s alig várta, hogy hazakerüljön és rendbe tegye a házasságát.
Bár teljesen járóképes volt, a zöld köpenyes önkéntes ápolónő, aki azért jött, hogy visszakísérje a Scherington-épületben lévő szobájába, ragaszkodott hozzá, hogy tolószéken tolja. Cassi hülyén érezte magát. Az önkéntes ápolónő csaknem hetvenéves volt, és alig szuszogott, de nem lehetett lebeszélni; engednie kellett, hogy az asszony visszagurítsa a szobájába.
Cassi összecsomagolt, az ágy szélén üldögélt, és várta a hivatalos elbocsátást. Thomas lemondta rendelőóráit, ő viszi majd haza úgy fél kettő, kettő tájban. Férje szerető figyelme mit sem változott azóta, hogy ő befeküdt a kórházba. Valahogy sikerült időt kerítenie rá, hogy naponta négyszer-ötször meglátogassa, gyakran a kórteremben vacsorázott Cassi szobatársaival együtt, akiket levett a lábukról. Vakációjuk terveit is tovább kovácsolgatta, s most dr. Obermeyer áldásával másfél hét múlva elutaznak.
Cassit a vakáció puszta gondolata is boldoggá tette. Európai nászútjukat kivéve – amelynek során Thomas időt szakított rá, hogy operáljon és előadást tartson Németországban –, soha nem utaztak el együtt néhány napnál hosszabb időre. Cassi úgy várta ezt az utazást, akár az ötéves gyerek a karácsonyt.
Még dr. Ballantine is meglátogatta Cassit a kórházban. Az asszony inzulin-túladagolása láthatólag rendkívülien kedvét szegte, s Cassi azt kérdezte magától, nem érzi-e vajon felelősnek magát a főorvos a beszélgetéseik miatt. Megpróbált előhozakodni a témával, de Ballantine nem volt hajlandó beszélni róla.
Ám a kórházi kezelés nagy részét Thomas tette kellemessé. Az utolsó öt napon annyira nyugodt volt, hogy Cassi még Robertről is képes volt beszélni vele. Megkérdezte Thomast, csakugyan találkoztak-e egymással Robert szobájában aznap éjjel, amikor a fiú meghalt, vagy csak ő álmodta. Thomas nevetett, és azt mondta, csakugyan ott talált rá az asszonyra a műtét előtti éj szaka. Cassi teli volt nyugtatókkal, és láthatólag nem nagyon tudta, mit csinál.
Cassi megkönnyebbülten vette tudomásul, hogy annak az éjszakának az eseményei nem hallucinációk voltak, és noha néhány halovány emléke még mindig kérdéses volt, szívesen írta őket képzelete rovására. Különösen azután, hogy Joan megértette vele önnön tudatalattija hatalmát.
– Oké – robogott be a szobába Miss Stevens, aki azért jött, hogy meggyőződjék róla, készen van-e Cassi. – Itt vannak a gyógyszerei. Ezek a cseppek nappali használatra valók. Ez a kenőcs pedig éjszakára. Beleraktam egy csomó szemtapaszt is. Van valami kérdése?
– Nincs – állt föl Cassi.
Minthogy alig múlt el tizenegy óra, levitte bőröndjét az előcsarnokba, és az információs fülkében hagyta. Mivel tudta, hogy Thomas legalább két óra hosszat nem ér rá, Cassi lifttel fölment a patológiára. Egyetlen homályos emléke, amelyet nem akart megvitatni Thomasszal, a HSH-adatokra vonatkozott. Emlékezett valamire az adatokkal kapcsolatban, de nem világosan, és semmiképp se akarta Thomas orrára kötni, hogy még mindig érdekli a tanulmány.
A kilencedik emeleten egyenesen Robert irodájába ment. Épp csak – már nem Roberté volt. Új névtábla állt az ajtón rozsdamentes acélkeretben. Dr. Percey Frazer neve állt rajta. Cassi bekopogott. Valaki kikiáltott, jöjjön be.
A szoba egészen másként festett, mint Robert idejében. Halomban álltak a könyvek, az orvosi szaklapok és a szövettani metszetek, amerre csak nézett. A padló teli összegyűrt, elhajított papírokkal. Dr. Frazer beleillett a képbe. Kócos, boglyas volt a haja, amely mindenféle demarkációs vonal nélkül szakállba ment át.
– Óhajt valamit? – kérdezte, látva, mennyire meglepődik Cassi a rendetlenségen. Hangja nem volt se barátságos, se barátságtalan.
– Jó barátja voltam Robert Seibertnek – mondta Cassi.
– Vagy úgy. – Dr. Frazer hátrabillentette székét, és összefonta kezét a tarkóján. – Micsoda tragédia.
– Nem tudja véletlenül, mi van az irataival? – kérdezte Cassi. – Együtt dolgoztunk egy kutatási témán. Gondoltam, magamhoz veszem az anyagot.
– Halvány sejtelmem sincs. Mikor ezt a szobát fölajánlották nekem, teljesen ki volt már takarítva. Azt tanácsolnám, beszéljen a részleg vezetőjével, dr…
– Ismerem a főnököt – szakította félbe Cassi. – Magam is itt voltam rezidens.
– Sajnálom, hogy nem segíthetek – mondta dr. Frazer, újra előrebillentette székét, és folytatta munkáját.
Cassi már sarkon fordult, és elindult, de eszébe jutott valami. – Nem tudja, mit mutatott ki a boncolás Roberten?
– Azt hallottam, súlyos szívbillentyű-betegsége volt.
– S a halál oka?
– Azt nem tudom. Várják az agyi leleteket. Valószínű nem készültek még el.
– Nem tudja, elkékült-e?
– Azt hiszem. De nem engem kellene kérdeznie. Új vagyok itt. Miért nem beszél a főnökkel?
– Igaza van. Köszönöm.
Dr. Frazer búcsút intett, Cassi pedig kiment a szobából halkan húzta be az ajtót maga mögött. A főorvos keresésére indult, de az egy konferenciára utazott, nem volt a városban. Cassi búsan úgy döntött, hogy Thomas várószobájában üldögél majd, ott várakozik férjére. A látvány, hogy Robert régi szobáját már el is foglalták, újra fölidézte benne a fiú halálát, méghozzá szomorú végérvénnyel. Minthogy a temetésen se vehetett részt, néha nehezére esett elhinnie, barátja nem él már. Hát most már megszűnik ez a probléma is.
Cassi zárva találta Thomas rendelőjének ajtaját. Megnézte az óráját, s ekkor megértette, miért. Pár perccel múlt dél, Doris ebédszünetet tart. Cassi rávette a biztonsági őrt, adja oda neki a várószoba kulcsát, és letelepedett a pamlagra.
Belekapaszkodott régi New Yorker-magazinokba, de figyelme szétszóródott. Körülnézett, és észrevette, hogy Thomas rendelőjének ajtaja nyitva áll. Az egyetlen, amit az elmúlt héten egyértelműen nem volt hajlandó tudomásul venni: Thomas drogszedése. Most, hogy a férfi magatartása megváltozott, Cassi hinni akarta: Thomas leszokott róla. Fölkelt, elment Doris íróasztala mellett, és belépett a belső rendelőbe.
Ritkán járt itt. Körülpillantott a könyvespolcokra kirakott fényképeken, amelyek Thomast ábrázolták több országos hírű szívsebész társaságában. Ha akarta, ha nem, észre kellett vennie, hogy őróla nincs fénykép. Patriciáról egyetlen kép volt, az is az idősebbik Thomasszal meg a még diák Thomasszal.
Cassi idegesen ült le az íróasztal mögé. Keze csaknem automatikusan a jobb oldali második fiókhoz ért, ugyanahhoz, amelyben odahaza megtalálta a gyógyszereket. Kihúzta, árulónak érezte magát. Thomas oly csodálatosan viselkedett az utóbbi héten. És mégis, itt voltak: valóságos kis patikára való Percodan, Demerol, Valium, morfin, Talwin és Dexedrin. A műanyag fiolák mögött halomban álltak a postai megrendelő űrlapok egy az államon kívüli gyógyszerészeti cégnek. Cassi odahajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye őket. A cég neve Generic Drugs volt. A receptíró orvos neve pedig dr. Allan Baxter, ugyanaz a név, amely az otthon talált fiolákon állt.
Hirtelen meghallotta a várószoba ajtajának csapódását. Sietve belökte a fiókot. Majd mélyet lélegzett, és kiment Thomas rendelőjéből.
– Jóságos ég! – kiáltott fel hirtelen Doris. – Sejtelmem se volt, hogy itt van.
– Korábban engedtek el – mosolygott Cassi. – Jó magaviseletemért.
Doris miután magához tért kezdeti sokkjából, indíttatva érezte magát, hogy tájékoztassa Cassit: tegnap az egész délutánt azzal töltötte, hogy lemondja a mai rendelésre előjegyzett betegeket, hogy Thomas hazaszállíthassa Cassit. Közben bepillantott a belső rendelőbe, és becsukta az ajtót.
– Ki az a dr. Allan Baxter – kérdezte Cassi, és úgy tett, mintha nem venné észre, hogy Doris igyekszik tudtára adni, terhére van.
– Dr. Baxter kardiológus volt, ő dolgozott a szomszédos rendelőben, amelyet később mi vettünk át, amikor a külön vizsgálószobákkal nagyobbodtunk.
– Mikor költözött ki dr. Baxter?
– Nem költözött. Meghalt – mondta Doris, leült, az íróasztalán lévő anyagra irányította figyelmét. Anélkül, hogy föltekintett volna Cassire, hozzátette: – Üljön le, ha akar, biztos vagyok benne, hogy Thomas hamarosan itt lesz. – Papírt tekert a gépbe, és gépelni kezdett.
– Azt hiszem, szívesebben várnék Thomas rendelőjében.
Doris fölvetette a fejét, amint Cassi elment az íróasztala mögött. – Thomas nem kedveli, ha bárki benn járkál a szobájában, mikor ő nincs itt – tiltakozott fensőbbségesen.
– Ez érthető – válaszolta Cassi. – De én nem vagyok bárki. A felesége vagyok.
Cassi bement, becsukta maga után az ajtót, félig-meddig arra számított, hogy Doris utánajön. Ám az ajtó nem nyílt ki, és az írógép kattogása is behallatszott.
Visszament Thomas asztalához, gyorsan kihúzott egy postai megrendelőlapot, közben észrevette, hogy nemcsak dr. Baxter neve van rányomtatva, hanem kábítószerrendelési engedélyének száma is. Cassi a közvetlen városi vonalon felhívta a Kábítószer Ellenőrző Központot. Egy titkárnő jelentkezett. Cassi bemutatkozott, és azt mondta, érdeklődni szeretne egy bizonyos orvos felől.
– Szerintem jobb lenne, ha valamelyik ellenőrünkkel beszélne – mondta a titkárnő.
Arra kérték, maradjon a vonalban. Keze reszketett. Azonnal jelentkezett egy ellenőr. Cassi megadta az igazolványszámát, és megemlítette, hogy orvos, a Bostoni Alapítványiban dolgozik. Az ellenőr rendkívül szívélyes volt, és megkérdezte, miben lehet segítségére.
– Csak néhány felvilágosítást szeretnék – szólt Cassi. – Azt szeretném tudni, figyelemmel kísérik-e önök az egyes orvosok gyógyszerrendelési szokásait.
– Igen, figyelemmel kísérjük – mondta az ellenőr. – Komputer-nyilvántartást vezetünk a kábítószer- és gyógyszer-információs rendszer szerint. De ha meghatározott információt kér egy meghatározott orvosról, azt sajnos nem kaphatja meg. Tilos megadni.
– Csak maguk láthatják, ugye?
– Így van, doktornő. Nyilvánvaló, hogy nem kutatjuk kinek-kinek gyógyszerrendelési szokásait, hacsak nem kapunk olyan információt az orvosi kamarától vagy az orvosi társaság etikai bizottságától, ami valami szabálytalanságra utal. Kivéve természetesen, ha az orvos receptfelírási szokásai rövid időn belül feltűnően megváltoznak. Ilyenkor a komputer automatikusan kidobja a nevet.
– Értem – mondta Cassi. – Tehát nincs rá mód, hogy egy bizonyos orvosnak utánanézzek.
– Sajnos nincs. Ha kérdése van valakivel kapcsolatban, javaslom, terjessze elő az orvosi társaságnál. Nyilván megérti, miért bizalmas ez az információ.
– Azt hiszem, értem – mondta Cassi. – Köszönöm.
Cassi már épp le akarta tenni, amikor az ellenőr így szólt: – Meg tudom mondani önnek, ha egy bizonyos orvos szerepel a nyilvántartásban, és gyógyszereket írhat fel, a mennyiséget azonban nem mondhatom meg. Megfelel így?
– Hogyne – mondta Cassi. Megadta dr. Allan Baxter nevét, és megadta a halott orvos kábítószer-rendelési engedélyének számát.
– Maradjon a vonalban – mondta az ellenőr. – Betáplálom a komputerbe.
Cassi várt, s közben hallotta a kinti ajtó csukódását. Majd Thomas hangját. Az ijedelemtől sietősen vágta zsebre a gyógyszerrendelő lapot. Miközben Thomas bejött az ajtón, az ellenőr is visszavette a vonalat. Cassi zavartan mosolygott.
– Dr. Baxter aktív és napra készen nyilvántartott, száma érvényes.
Cassi nem válaszolt. Csak letette a kagylót.

Thomas, míg Cassit hazaszállította, beszédes kedvű és gondoskodó volt. Lehet, hogy megharagította Cassi ottléte a rendelőben, de ezt elrejtette tömérdek kérdése mögé, amelyek mind Cassi hogylétére vonatkoztak. Noha Cassi erősködött, mondván, jól érzi magát, Thomas a kórházbejáratnál hagyta, ő pedig kisietett, és a bejárat elé állította a kocsit.
Cassi hálás volt Thomas figyelmességéért, de annyira fölizgatta az, amit az imént tudott meg a Kábítószer Ellenőrző Központtól, hogy a hazafelé vivő út nagy részében hallgatott. Most már értette, hogyan sikerült Thomasnak hozzájutnia a gyógyszereihez anélkül, hogy lelepleződött volna. Allan Baxter kábítószer-rendelési engedélyének számát használta fel. Nem kellett mást tennie, mint évente kitölteni egy űrlapot, és beküldeni öt dollárt. A számmal meg némi becsléssel arról, milyen mennyiségben írt fel dr. Baxter kábítószert, mielőtt meghalt, jó sok droghoz juthatott hozzá. Talán még annál is többhöz, mint amennyit el tudott fogyasztani.
És az, hogy ilyen csaláshoz folyamodott, világossá tette: Thomas baja sokkal nagyobb, mint amekkorának Cassi eddig hinni merészelte. Férje olyan normálisan viselkedett az elmúlt héten, hogy Cassi belekapaszkodott a reménybe: férje máris kezd úrrá lenni szenvedélyén. Talán majd akkor beszélgetnek róla, ha úton lesznek.
– Rossz híreim vannak – vágta el gondolatait Thomas.
Cassi megfordult. Látta, hogy a férfi szeme kurtán rávillan, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy Cassi figyel.
– Mielőtt kijöttem a műtőből, telefonáltak egy Rhode Island-i kórházból. Ma este sürgős műtétre hoznak át egy beteget. Megpróbáltam keríteni valakit, aki vállalja, mert veled akartam lenni, de senki nem ért rá. Szóval, vissza kell mennem, mihelyt kényelembe helyeztelek.
Cassi nem válaszolt. Valósággal örült, hogy Thomas a kórházban marad, így legalább módja lesz gondolkodni, mit tegyen. Esetleg dokumentálhatná a Thomas által beszedett szerek mennyiségét. Még mindig van rá esély, hogy abbahagyta.
– Megértesz? – kérdezte Thomas. – Nem volt más választásom.
– Megértelek – mondta Cassi.
Thomas a ház elé hajtott, fürgén kiszállt, és kinyitotta Cassi előtt a kocsiajtót. Első randevúik óta nem törte magát effélével.
Mihelyt odabenn voltak, Thomas ragaszkodott hozzá, hogy felesége azonnal menjen föl a reggelizőbe.
– Hol van Harriet? – kérdezte Cassi, amikor Thomas utánajött egy kancsó jeges vízzel.
– Kimenőt kért, meglátogatja a nagynénjét – mondta Thomas. – De ne aggódj. Biztos, hogy főzött neked valamit.
Cassi nem aggódott, ő is el tudta volna készíteni a vacsoráját, csupán furcsa volt, hogy Mrs. Summer nem nyüzsög körülöttük.
– És Patricia? – kérdezte Cassi.
– Majd én gondoskodom mindenről – mondta Thomas. – Szeretném, ha pihennél.
Cassi leheveredett a díványra, és hagyta, hogy Thomas takarót terítsen az ölébe. Cassinek volt dolga bőven, alaposan elmaradt a pszichiátriai olvasnivalókkal.
– Hozhatok neked még valamit? – kérdezte Thomas.
Cassi a fejét rázta.
Thomas odahajolt hozzá, megcsókolta a homlokát. Mielőtt elment, még az ölébe dobott egy borítékot.
Cassi kinyitotta, és két American Airlines-jegyet talált benne.
– Hogy legyen mire gondolnod, amíg megjövök. És aludj jól.
Cassi fölnyújtotta a karját, és átkulcsolta Thomas nyakát. Minden erejével magához szorította.
Thomas eltűnt a szomszédos fürdőszobában, gondja volt rá, hogy halkan csukja be az ajtót. Cassi meghallotta a toalettöblítő zuhogását. A férfi előjött, újra megcsókolta, és azt mondta, a műtét után felhívja még, ha nem lesz túlságosan késő.
Rövid időt még eltöltött a nappaliban s a konyhában, s már indult is.
Thomas napok óta nem érezte ilyen jól magát, mint most, hogy hazahozta Cassit a kórházból. Még az előtte álló műtétnek is örült, remélte, hogy komoly erőpróba lesz. De mielőtt elindult, még egy elintéznivaló várt rá: hogy benézzen anyjához.
Becsöngetett és várt, míg Patricia lejön a lépcsőn. Az megörült, míg Thomas meg nem mondta, egyenesen visszamegy a kórházba.
– Hazahoztam Cassit – mondta.
– Nos, tudod, hogy Harriet ma szabad. Remélem, nem várod el tőlem, hogy én gondoskodjam Cassiről.
– Cassi jól érzi magát, anya. Csak azt kérem, hagyd magára. Nem akarom, hogy átmenj hozzá ma és fölizgasd.
– Ne aggódj. Eszembe nincs olyan helyre menni, ahová nem hívnak – mondta, előző szavainak ellentmondva Patricia.
Thomas nem szólt többet, elment. Néhány perc telt még el, azután bemászott kocsijába, és megtörölgette kezét az ülés alatt tartott ronggyal, majd elindította a motort, örült az előtte álló autóútnak vissza Bostonba, tudta, alig lesz forgalom. Óvatosan hajtott ki a nagy teljesítményű kocsival a fagyos délutánba.
Amikor visszaért a kórházba, örömmel látta, hogy közvetlenül az őr mellett van számára hely. Kiszállás közben hangosan üdvözölte. Bement a kórházba, s a lifttel egyenesen fölment a sebészetre.

Leszállt az este, a sápadt, télies fény elhalványult, s Cassi nem gyújtott lámpát. Nézte, hogyan vált halványkékről fémesszürkére a szél csapkodta tenger, ölében még mindig ott voltak a repülőjegyek, s azt remélte, ha elutaznak, kettesben őszintén megbeszélhetik majd Thomas szenvedélyét. Tudta, hogy a probléma nagyobbik felét megoldja a beismerés, a tudatosítás. Cassi bizakodást erőltetett magára, lehunyta a szemét, hosszú tengerparti séták képzetét idézte föl, s azt, hogy kapcsolatuk újjászületik. A kórházi megpróbáltatásoktól még mindig fáradt volt, elnyomta az álom.
Teljesen besötétedett, mire fölébredt. Hallotta, hogy a szél rázza a spalettákat, s az eső kitartóan kopog a tetőn. A New England-i időjárás, szokásához híven, újabb éles fordulatot vett. Cassi fölkattintotta a padlólámpát. A fény egy pillanatig ragyogóan világított, és Cassi ernyőt formált kezével a szeme elé, hogy megnézze az óráját. Meglepetten látta, hogy majdnem nyolcra jár. Haragudott magára, lelökte a takarót, és fölkelt. Nem szívesen késett el ennyire az inzulinjával.
A fürdőszobában észrevette, hogy vizeletében cukor van. Visszament a reggeli szobába, a hűtőszekrényből elővette a gyógyszerét, íróasztalához vitte a kellékeket, aprólékos gonddal fölszívta a kellő mennyiséget, ötvenegységnyit a simából és tíz egységet a Leniéből. Sietve beadta bal combjába az injekciót.
Óvatosan levette a tűt, a fecskendőt a szemétkosárba dobta, azután visszarakta az inzulinos dobozt a hűtőszekrénybe. A sima és a Lente-inzulint külön-külön polcon tartotta, hogy semmiképp se tévessze össze őket. Azután kicsomagolta szemgyógyszerét, levette szemtapaszát, és sikerült becsöpögtetnie a bal szemébe. Épp elindult lefelé a konyhába, amikor a szédülés első hulláma megcsapta.
Megállt, azt hitte, gyorsan elmúlik. De nem múlt el. Érezte, hogy a tenyere megizzad. Megzavarodott, nem a szemcsepp váltott-e ki ilyen gyors általános hatást, visszament a reggeli szobába, és megnézte a címkét. Ahogy sejtette, antibiotikum volt. Letette az orvosságot, és megdörgölte a kezét; verítékben úszott. Egész teste izzadni kezdett, s közben elképesztő éhség tört rá.
Ekkor már tudta: nem a szemcsöppektől van. Újabb hipoglikémiás roham! Első gondolata az volt, hogy elnézte a fecskendő beosztását, de elővette a szemétkosárból, és kiderült, nem erről van szó. Megnézte az inzulinos üvegeket, de azok ugyanazok voltak, mint mindig: százegységesek. Fejét rázta, nem értette, hogyan borulhatott föl ennyire a cukoregyensúlya.
Mindenesetre: nem a reakció oka az érdekes, hanem a kezelése. Cassi tudta: legjobb, ha haladéktalanul eszik valamit. A hallban, félúton a konyha felé már patakokban folyt róla a veríték, szíve pedig vadul kezdett verni. Ki akarta tapintani a pulzusát, de túlságosan reszketett a keze. Ez nem enyhe inzulinreakció! Ez ismét elsöprő erejű rosszullét, akárcsak az a másik, odabenn a kórházban.
Cassi pánikban rohant vissza a reggeli szobába, és kinyitotta a szekrényt. Ott kell legyen valahol a fekete bőr orvosi táska, amelyet még medika korában kapott. Meg kell találnia. Kétségbeesetten lökte félre ruháit, a polcok hátsó részén kutatott. Megtalálta!
Kirángatta a táskát, és íróasztalához rohant. Kikapcsolta, kiborította a tanalmát, volt benne egy glukózoldatot tartalmazó edény. Reszkető kézzel fölszívott belőle, és beadta magának. Alig használt. A reszketés rosszabbodott. Még a látása is megváltozott.
Cassi eszelős gyorsasággal kapott föl néhány ötvenszázalékos szőlőcukoroldatot tartalmazó kis infúziós palackot, amelyek ugyancsak a táskában rejtőzködtek. Nagy keservesen érszorítót csavart bal karja köré. Azután görcsbe szorult kézzel sikerült egy pillangótűt szúrni bal keze fejének egyik vénájába. A tű nyitott végén vér szivárgott, de nem törődött vele. Meglazította az érszorítót, és bekötötte a tűbe az infúziós palack csövét. A feje fölé tartotta a palackot, s a tiszta folyadék lassan visszanyomta kezébe a vért, majd szabadon megindult.
Cassi várt egy pillanatig. Most, hogy a szőlőcukoroldat megindult, valamivel jobban érezte magát, látása pedig azon nyomban újra normálissá vált. Cassi a feje és válla között egyensúlyozta a palackot, és kis ragtapaszdarabkát erősített oda, ahol a pillangótű a bőrébe hatolt. A ragtapasz nem ragadt elég jól a vér miatt. Azután jobb kezébe vette az infúziós palackot, beszaladt a hálószobába, fölkapta a telefonkagylót, és a 911-et tárcsázta.
Rettegett, hogy elájul, még mielőtt felveszik. A telefon csöngött a vonal túlfelén. Valaki fölvette, és így szólt:911, elsősegély.
– Mentőre van szükségem… – kezdte Cassi, de a vonal másik végén valaki félbeszakította: – Halló, halló!
– Hall engem? – kérdezte Cassi.
– Halló, halló!
– Hall engem? – ordította Cassi újabb pánikban.
Hallotta, amint a vonal túlfelén lévő személy mond valamit a kollégájának. Azután süket lett a vonal.
Cassi újra próbálkozott, ugyanazzal az eredménnyel. Ekkor felhívta a központot. Ugyanaz az őrjítő probléma. Hallotta őket, de azok nem hallották őt.
Bal kezével megragadta a második infúziós palackot, a már megindított palackot pedig a feje fölé tartotta, és botladozva végigfutott a folyosón Thomas dolgozószobájába.
Rémületére ez a telefon se működött. Hallotta a hiába hallózó másik felet, de nyilvánvaló volt, hogy azok nem hallják. Elsírta magát, lecsapta a telefont, és fölkapta a második infúziós palackot.
Pánikja nőttön-nőtt, míg azon volt, hogy elesés nélkül jusson le a lépcsőn. Sikertelenül próbálkozott a nappaliban meg a konyhában lévő telefonnal is.
Erős szédüléssel küszködve rohant vissza a hallon át az előszobába. Kulcsai ott voltak az asztalon, fölkapta őket a teli infúziós palackkal együtt. Első gondolata az volt, hogy megpróbál a helybeli kórházba hajtani; ez nem volt messze, legfeljebb tízpercnyire. A beleáramló infúzióval mintha fölébe kerekedett volna a hipoglikémiának.
A bejárati ajtó kinyitása akkora erőfeszítésébe került, hogy végül is kénytelen volt egy pillanatra letenni infúziós palackját. Vér folyt vissza a csövön, de mihelyt a palackot újra a feje fölé tartotta, a folyadék ismét kitisztult.
A hideg, esős éji levegő mintha fölébresztette volna, míg a garázs felé futott. Az infúzióval zsonglőrködve sikerült kinyitnia a kocsiajtót és becsúszni a volán mögé. Megdöntötte a visszapillantó-tükröt, s ráakasztotta az infúziós palackon lévő gyűrűt. Benyomta a kulcsot az indítóba.
A motor járt, járt, de nem akart indulni. Kihúzta a kulcsot, és lehunyta a szemét. Megborzongott. Miért ne akarna indulni a kocsi! Újra próbálkozott, ugyanazzal az eredménnyel. Fölnézett a palackra, s látta, hogy csaknem üres. Reszketve vette le a második palack fedelét. A hatást az alatt a néhány perc alatt is érezte, amíg a csere tartott. Semmi kétség: ha a szőlőcukoroldat kifogy, csaknem biztosan elveszti az eszméletét.
Nem maradt más választása, mint Patricia telefonja. Kijött a garázsból az esőbe, megkerülte az épületet, és Patricia ajtajához futott. Az infúziós palackot még mindig a feje fölé tartotta, és megnyomta a csengőt.
Akárcsak előző látogatásakor, most is látta, amint Patricia lejön a lépcsőn. Lassan jött, óvatosan lesett ki az éjszakába. Mihelyt fölismerte Cassit, és meglátta a magasra tartott infúziós palackot, gyorsan kinyitotta az ajtót, és kitárta.
– Uramisten! – kiáltott Patricia, mikor meglátta Cassi sápadt, verítékben úszó arcát – Mi történt?
– Hipoglikémia – nyögte ki Cassi. – Mentőt kell hívnom.
Patricia arcán aggodalom látszott, ám a sokk, úgy látszik, megbénította, és nem tért tó az útból. – Miért nem a főépületből telefonálsz?
– Nem tudok. A telefonok nem működnek. Kérlek.
Cassi előretapogatózott, ügyetlenül meglökte Patriciát. Azt meglepte a mozdulat, és hátratántorodott. Cassinek nem volt ideje a vitára. Telefonálni akart.
Patricia felbőszült. Ha nem érzi is jól magát Cassi, nem kellene durvának lennie. De Cassi meg se hallotta anyósa panaszait, s már tárcsázta is a 911-et, mikor Patricia utolérte a nappaliban. Cassi megkönnyebbült: ezúttal hallotta őt az elsősegély telefonosa. Amilyen nyugodtan csak tudta, bemondta nevét és címét, s hogy mentőautót kér. Az irányító megnyugtatta: nyomban ott lesz.
Cassi remegő kézzel tette le a kagylót. Patriciára nézett, az asszony arca leginkább zavart tükrözött. Cassi kimerültén rogyott a pamlagra. Patricia ugyanezt tette, s a két nő némán ült, míg meg nem hallották a kocsifelhajtón közeledő szirénát. A kimondatlan ellenszenv évei lehetetlenné tették a kommunikációt, de Patricia segítette le a lépcsőn a most már alig eszméleten lévő Cassit.
Patricia nézte a mocsár irányába visszarobogó vijjogó mentőautót, és egy pillanatra szívből megsajnálta menyét. Lassan ment vissza az emeletre, és fölhívta a Bostoni Alapítványi Kórházat. Úgy érezte, Thomasnak el kellene mennie feleségéhez a helyi kórházba. De Thomas még a műtőben volt. Patricia üzenetet hagyott: mihelyt lehet, hívja őt vissza.

Thomas letekintett a műszerfalon lévő órára. Fél egy múlt négy perccel. Az ügyeletes nővértől megkapta Patricia üzenetét negyed tizenkettőkor, mihelyt kijött a műtőből. Anyja izgatott volt a telefonban, és elmesélte, mi történt, összeszidta fiát, amiért az magára hagyta feleségét, és sürgette: amilyen gyorsan csak tud, menjen a helyi kórházba. Thomas már telefonált az Essexi Közkórházba, de a nővér egyelőre képtelen volt megmondani, jobban van-e Cassi. Csak annyit mondott Thomasnak, hogy fölvették a kórházba. Thomast nem kellett sürgetni. Mindenáron meg akarta tudni, milyen állapotban van Cassi.
A kórház előtti vörös lámpánál csak lassított, de nem állt meg. A kórház elé érve olyan élesen fordult meg, hogy kocsija kerekei csikorogva tiltakoztak.
A kórház elülső pultjánál nem volt senki. Kis tábla közölte: ÉRDEKLŐDNI AZ ELSŐSEGÉLYNÉL. Thomas végigszáguldott az előtéren.
Parányi váróhelyiség volt ott, s beüvegezett nővérállomás. Egy nővér épp kávézott a miniatűr tévékészülék előtt. Thomas megkopogtatta az üveget.
– Óhajt valamit? – kérdezte a lány erős bostoni kiejtéssel.
– A feleségemet keresem – mondta idegesen Thomas. – A mentők hozták be.
– Szíveskedjék leülni egy pillanatra.
– Idebenn van? – kérdezte Thomas.
– Ha leül, előkerítem a doktor urat. Gondolom, jobb, ha vele beszél.
Ó, istenem, gondolta Thomas, engedelmesen megfordult, és leült. Sejtelme se volt, mi következik. Szerencsére nem kellett sokáig várnia. Egy ázsiai származású orvos jött gyűrött műtőruhában, belepislogott az éles neonfénybe.
– Elnézést – mondta és bemutatkozott –, dr. Chang vagyok. A felesége már nincs közöttünk.
Thomas egy pillanatig azt hitte, a férfi azt mondja, Cassi meghalt, ám az orvos folytatta: Cassi kiíratta magát.
– Tessék? – kiáltott fel Thomas.
– Ő maga is orvosnő – mentegetőzött dr. Chang.
– Mit akar ezzel mondani? – Thomas igyekezett visszanyomni haragját.
– Inzulin-túladagolásban szenvedett, amikor behozták. Cukrot adtunk neki, és stabilizálódott. Ekkor aztán menni akart.
– Maguk pedig elengedték.
– Nem akartam, hogy elmenjen – mondta dr. Chang. – Lebeszéltem róla. De ragaszkodott hozzá. Orvosi tanács ellenére távozott. Aláírattam vele. Megmutathatom magának.
Thomas megragadta a férfi karját. – Hogyan engedhette el! Sokkban volt. Valószínűleg nem tudott világosan gondolkodni.
– Világosan gondolkodott, és aláírta az elbocsátópapírt. Nem tehettem semmit. Azt mondta, a Bostoni Alapítványi Kórházba akar menni. Tudtam, hogy ott jobb kezelést kap. Mi nem vagyunk diabéteszspecialisták.
– És hogyan ment el? – kérdezte Thomas.
– Taxit hívott – mondta dr. Chang.
Thomas visszarohant a folyosón és ki az ajtón. Meg kell találnia!
Eszeveszettül hajtott. Szerencsére alig volt forgalom. Rövid időre hazaugrott, majd Boston felé indult. Pár perccel hajnali kettő előtt fékezett le az Alapítványi parkolójában. Berohant az elsősegélyrészlegre.
Az Essexi Közkórházzal ellentétben az Alapítványit elárasztották a betegek. Thomas egyenesen a felvételi irodára rohant.
– A felesége nem érkezett az elsősegélyrészleghez – mondta az egyik írnok.
A másik betáplálta Cassi nevét a komputerbe. – Nem is vették föl. A gép szerint ma reggel engedték haza.
Thomas hasüregében mintha gödör nyílt volna. Hova lett Cassi? Csak egyvalamire gondolhatott. Talán fölment a Clarkson Kettőre.
Thomas nem kedvelte a pszichiátriai osztályt, noha még sosem gondolkodott rajta, miért is nem. Kínos érzést keltett benne. Még azt a zörejt is utálta, amelyet a súlyos tűzbiztos ajtó keltett, amikor légelzáró szigetelésével becsapódott mögötte.
Végigment a folyosón, cipősarka zajos visszhangot vert. Áthaladt a közös helyiségen, ahol a tévé még mindig működött, bár senki se nézte. A pultnál egy nővér úgy pillantott föl rá orvosi szaklapjából, mintha Thomas az egyik beteg lenne.
– Dr. Kingsley vagyok – mutatkozott be Thomas. A nővér bólintott.
– A feleségemet, Cassidy doktornőt keresem. Látta őt?
– Nem, dr. Kingsley. Úgy tudtam, betegszabadságon van.
– Betegszabadságon van, de azt hittem, bejött.
– Nem jött. De ha látom, megmondom neki, hogy kereste.
Thomas megköszönte, és elhatározta, bemegy a rendelőjébe, míg elhatározza, mit tegyen.
Mihelyt benyitott, nyomban az íróasztalához ment, hogy néhány Talwint vegyen be. Egy korty whiskyvel kapta be, majd leült. Eltűnődött, nincs-e gyomorfekélye. Szúró fájdalmat érzett közvetlenül a szegycsontja alatt, a fájdalom egészen a hátáig kiterjedt. De ez elviselhető fájdalom volt. A szüntelen szorongás rosszabb volt a fájdalomnál. Úgy érezte, nyomban millió darabra pattan szét. Meg kell találnia Cassit. Az élete függ ettől.
Odahúzta a telefont. A késői időpont ellenére fölhívta Ballantine-t. Cassi ővele beszélt előzőleg, s meglehet, az asszony újra fölkereste a főorvost.
Dr. Ballantine álomtól kábultan vette föl a második csöngetésre. Thomas elnézést kért, és megkérdezte, nem tud-e valamit Cassiről.
– Nem tudok – válaszolta dr. Ballantine, és megköszörülte a torkát. – Tudnom kellene róla valami okból?
– Nem tudom – ismerte be Thomas. – Elengedték a kórházból tegnap, de, miután hazavittem, vissza kellett jönnöm a kórházba sürgős műtétre. Amikor a műtőből kijöttem, üzenet várt, hívjam vissza anyámat. Ő közölte velem: Cassi alighanem túl sok inzulint adott be magának. Mentők vitték be a helybeli kórházba, de mire odaértem, már kiíratta magát. Sejtelmem sincs, hol van, milyen állapotban. Halálosan aggódom.
– Veled érzek, Thomas. Ha fölhív, azon nyomban értesítlek. Hol leszel?
– Csak hívd a kórházat. Tudni fogják a számomat.
Dr. Ballantine visszatette a kagylót, felesége pedig felé se fordult, úgy kérdezte, mi a baj. Ballantine-t, főnök lévén, ritkán hívták éjszaka sürgős esetekhez.
– Thomas Kingsley volt az – bámult a sötétbe Ballantine. – A felesége, úgy látszik, nagyon kiegyensúlyozatlan. Thomas attól fél, hogy az asszony öngyilkos akar lenni.
– Szegény ember – mondta Mrs. Ballantine, miközben férje ledobta magáról a takarót és fölkelt. – Hová mész, drágám?
– Sehova. Csak aludj tovább.
Dr. Ballantine fölvette a köpenyét, és kiment a hálószobából. Az a rossz érzése támadt, hogy a dolgok nem a tervei szerint mennek.

Tizennegyedik fejezet

Cassi ugyanolyan vad fejfájással ébredt, mint előzőleg az intenzív osztályon. A különbség csak az volt, hogy most világosan működött az agya. Mindenre emlékezett, ami az előző este történt. Kijelentkezett az Essexi Közkórházból, és Bostonba indult, úgy gondolta, fölkeresi dr. McIneryt, ám amikorra a kórházhoz ért, már nem érezte, hogy sürgős kezelésre lenne szüksége. De tudta: mielőtt szembenéz félelmeivel a történtekkel kapcsolatban, aludnia kell. Fölment a Clarkson Kettő üres ügyeleti szobájába, és kinyújtózott egy priccsen.
Mire elaludt, elszánta magát: találnia kell valakit, akivel Thomasról beszélhet. Része volt-e férjének az ő második inzulin-túladagolásában? Nem értette, hogyan lehetett volna, hiszen maga adta be szokásos gyógyszerét. Ám az, hogy minden telefon rossz volt, Patriciáét kivéve, túl sok egybeesés, hogysem véletlen legyen, a kocsija pedig a múltban sosem mondott csődöt indításkor. És hátha nem alaptalan a félelme, hogy Thomasnak köze van a HSH-esetekhez? És ha nem hallucinált, és a férje valóban felelős Robert haláláért?
Ha ez igaz, akkor Thomas nyilván beteg, elmebeteg. Segíteni kell rajta. Dr. Ballantine előzőleg azt mondta, minden lehetőt megtesz, ha Thomasnak tanácsra van szüksége. Cassi elhatározta, reggel fölkeresi a főorvost. Ő maga pillanatnyilag biztonságban van.
Még egyszer ellenőrizte vizeletét, és elhatározta: legfőbb ideje, hogy aludni térjen. Patricia remélhetőleg nem riasztja Thomast reggelig.
Amikor jóval pirkadat előtt felébredt, a pszichiátriai osztály még mindig kihalt volt. Cassi, amennyire tudott, megmosakodott és leszaladt a laboratóriumba, ott rábeszélte az álmos asszisztenst, vegyen vért cukormeghatározásra, ám az éjszakai laborfőnök nem volt hajlandó elvégezni a vizsgálatot, mert Cassinél nem volt ott a kórházi lapja. Nem volt kedve vitatkozni, otthagyta a vérmintát, és azt mondta a laborfőnöknek, tegye azt, amit a lelkiismerete diktál. Később visszajön majd, mondta. Azután fölment Ballantine szobájához, és letelepedett a hallban az ajtajával szemközt.
Másfél óra telt el, mire Ballantine megjelent. Nyomban észrevette Cassit.
– Beszélni szeretnék önnel, ha van egy perce – szólt Cassi.
– Természetesen – mondta Ballantine, és megfordult, hogy kinyissa az ajtaját. – Jöjjön be. – A főorvos úgy viselkedett, mintha már számított volna rá.
Cassi bement a szobába, és kinézett az ablakon, hogy elkerülje dr. Ballantine tekintetét. Ellátott a Charles folyóig, s közvetlenül szemben a Massachusettsi Technológiai Intézet épületéig. Úgy érezte, dr. Ballantine mérges, amiért itt látja, bár Cassi nem tudta, miért.
– Nos, mit tehetek magáért? – kérdezte.
– Segítségre van szükségem – mondta Cassi. Dr. Ballantine az íróasztala előtt állt. Nem oszlatta el Cassi kínos érzését, az mégis úgy érezte, nincs más, akihez fordulhatna.
– És miféle segítségre van szüksége? – kérdezte dr. Ballantine. Egyáltalában nem kínálta hellyel Cassit.
– Még nem tudom egészen biztosan – mondta Cassi lassan. – De mielőtt bánni mással foglalkoznék, rá kell vennem Thomast, hogy kezeltesse magát. Tudom, hogy drogokat szed.
– Cassi – szólt türelmesen dr. Ballantine. – Amióta utoljára beszéltem magával, megvizsgáltam Thomas receptfelírási szokásait. Ami a narkotikumokat illeti, Thomas, ha vét, akkor az óvatosság irányában vét.
– Nem a saját nevére szerzi a gyógyszereket – mondta Cassi. – De a drogszedés csak kis része a történetnek. Szerintem Thomas beteg. Lelkileg. Tudom, nem vagyok túlságosan régen a pszichiátrián, de Thomas határozottan beteg. Attól tartok, veszélyesnek tart engem.
Ballantine nem válaszolt azonnal. Meglepetten, s találkozásuk óta első ízben, aggodalmasan tekintett Cassire. Arckifejezése lágyabb lett, s átkarolta az asszony vállát: – Tudom, maga meglehetős stresszen ment át. A probléma, azt hiszem, meghaladja a lehetőségeimet. Szeretném, ha leülne, és pihenne pár percet. Van itt még valaki, akivel beszélnie kellene.
– Ki? – kérdezte Cassi.
– Kérem, foglaljon helyet – mondta gyöngéden dr. Ballantine. Elhúzta a sarokból a fotelt, és az íróasztal elé állította, az ablakkal szemközt. – Tessék. – Megfogta Cassi kezét, és gyöngéden leültette. – Szeretném, ha kényelembe helyezné magát.
Ez már az a dr. Ballantine volt, akit Cassi valaha megismert. Ez majd gondját viseli. Gondját viseli Thomasnak is. Hálásan süppedt a puha, bőrbevonatú ülésre.
– Hadd hozzak magának valamit. Kávét? Ennivalót?
– Szívesen ennék valamit – mondta Cassi. Éhes volt, és úgy sejtette, még mindig alacsony lehet a vércukorszintje.
– Rendben, csak várjon itt. Biztos vagyok benne, hogy minden jóra fordul.
Dr. Ballantine kiment a szobából, halkan csukta be az ajtót maga mögött.
Vajon kit hív dr. Ballantine, találgatta Cassi. Nyilván olyasvalakit, aki hatalmi pozícióban van, és hatni tud Thomasra. Másként Thomas nem is hallgatna rá. Cassi nekiállt, hogy megfogalmazza mondandóját. Hallotta, amint nyílik mögötte az ajtó, hátrapillantott, dr. Ballantine-ra számított. De Thomas jött be.
Cassi megdöbbent. Thomas a cipőjével lökte be maga után az ajtót. Kezében tálca, rajta rántotta és egy doboz tej. Odament, elébe rakta az ennivalót. Borotválatlan arca nyúzott volt és szomorú. – Dr. Ballantine szerint enned kell valamit – mondta gyöngéden. Cassi gépiesen elvette tőle a tányért. Éhes volt, ám sokkal döbbentebb, semhogy enni tudjon. – Hol van dr. Ballantine? – kérdezte bizonytalanul Cassi.
– Szeretsz, Cassi? – kérdezte könyörgő hangon Thomas.
Cassi esze megállt. Nem ezt várta. – Persze hogy szeretlek, Thomas, de…
Thomas odanyúlt ajkához, rátette az ujját, félbeszakította.
– Ha szeretsz, meg kell értened, hogy bajban vagyok; segítened kell, biztos vagyok benne, hogy ha szeretsz, jobban kilábalok belőle.
Cassi szíve kibillent a helyéből. Ugyan mit is képzelgett eddig? Thomasnak természetesen semmi köze sincs a tegnapi éjszakán történt rémségekhez. Thomas baja őt is megbolondította.
– Én is biztos vagyok benne, hogy kilábalsz – biztatta Cassi. Eddig nem is gondolta volna, hogy Thomas ilyen világosan látja a saját baját.
– Drogokat szedtem – mondta Thomas. – Pontosan úgy, ahogy sejtetted. Az elmúlt héten jobban voltam, de a baj, a nagy baj még mindig nem múlt el. Áltattam magam, le akartam tagadni.
– Igazán tenni akarsz ellene? – kérdezte Cassi.
Thomas fölkapta a fejét. Arcán könnyek csurogtak. – Mindenáron, de egyedül nem megy. Szükségem van rád, Cassi, arra, hogy az én oldalamon állj, s ne szemben velem.
Thomas egyszeriben védtelen kisgyereknek látszott. Cassi letette a tálcát, és megfogta férje mindkét kezét.
– Eddig még sosem kértem segítséget – mondta Thomas. – Túlságosan büszke voltam. De tudom, hogy csináltam néhány szörnyűséget. Az egyik elvezetett a másikhoz. Segítened kell, Cassi.
– Neked pszichiátriai kezelés kell – szólt Cassi, és figyelte, miként reagál a másik.
– Tudom én – mondta Thomas. – Csak sosem akartam belátni. Annyira féltem. És ahelyett, hogy beismertem volna, még több drogot szedtem.
Cassi a férjére bámult. Mintha sosem ismerte volna. Küszködött az ajkára toluló kérdéssel: felelős-e Thomas az ő inzulin-túladagolásáért, van-e köze Robert halálához, esetleg a HSH-esetek valamelyikéhez. De nem tudta rászánni magát. Most nem. Hisz Thomas oly összetört.
– Kérlek – könyörgött a férfi. – Állj mellém. Oly nehéz volt beismerni ezt az egészet.
– Kórházi kezelésre van szükséged – mondta Cassi.
– Tisztában vagyok vele – mondta Thomas. – Csak ne itt, az Alapítványiban. Cassi fölállt, férje vállára tette a kezét.
– Ezzel egyetértek, az Alapítványi nem lenne túl jó ötlet. Fontos, hogy ne tudódjék ki. Thomas, ha beleegyezel a szakorvosi kezelésbe, melletted maradok, bármeddig tart is. A feleséged vagyok.
Thomas a karjába kapta Cassit, nedves arcát az asszony nyakához szorította.
Cassi nyugtatgatta, ölelte. – Westonban van egy kis magánklinika, Vickers Pszichiátriai Intézetnek hívják. Azt hiszem, oda kellene mennünk.
Thomas némán rábólintott.
– Szerintem voltaképp most azonnal kellene oda mennünk. Ma délelőtt. – Cassi eltolta magától Thomast, hogy lássa az arcát.
Thomas egyenest a szemébe nézett. Türkizkék szemét elhomályosította a fájdalom. – Mindent megteszek, amit szerinted tennem kell, bármit, ami enyhít a szorongásomon. Nem bírom tovább.
Cassiben minden fönntartásán felülkerekedett az orvos. – Thomas, annyira agyonhajszoltad magad. Annyira a sikert kívántad, hogy a győzelem folyamata fontosabbá vált a célnál. Azt hiszem, ez az orvosoknál általános probléma, a sebészeknél különösen. Nem szabad azt hinned, hogy egyedül vagy.
Thomas mosolyogni próbált. – Nem vágyók biztos benne, hogy értem, de ha te érted, és nem hagysz el, akkor semmi se számít.
– Bár már előbb tisztán láttam volna a helyzetet.
Cassi ismét magához húzta Thomast. Úgy érezte, mindennek ellenére visszakapta a férjét. Hát persze hogy melléáll. Tudta ő, mindenki másnál jobban, mi az: betegnek lenni.
– Minden jóra fordul majd – mondta. – Megszerezzük a legjobb orvosokat, a legjobb pszichiátereket. Olvastam egyet-mást a meghasonlott orvosokról. A gyógyultak aránya csaknem százszázalékos. Semmi más nem kell hozzá, csak elkötelezettség és akarat.
– Hajlandó vagyok rá.
– Gyerünk – fogta meg a kezét Cassi.

Thomas és Cassi szerelmesek módjára ügyet se vetett a Bostoni Alapítványiba özönlő hajnali tömegre. Kéz a kézben mentek a garázsig a kora reggeli fényben, s Cassandra folyvást mondta a magáét a Vickers Pszichiátriai Intézetről. Azt is elmondta, hogy egy bizonyos pszichiáterre gondol, akinek igen nagy tapasztalata van más orvosok gyógyításában.
Beszálltak a Porschéba, Cassi megkérdezte Thomast, elég jól érzi-e magát ahhoz, hogy vezessen. Thomas megnyugtatta: jól van. Cassi lehúzta a maga biztonsági övét. Mint mindig, most is kedve lett volna szólni Thomasnak, szíjazza be magát ő is, de meggondolta. Érezte: férje hangulata oly múlékony, hogy a legenyhébb ingerlésre is robbanna.
Thomas óvatosan indította a kocsit, kihátrált a parkolóból. Miközben kihajtottak az önműködő kijáraton, Cassi megkérdezte: hogyhogy Ballantine oly könnyen rátalált.
– Fölhívtam őt az éjjel, amikor nem találtalak – mondta Thomas, és megállt egy piros lámpánál. – Megéreztem, hogy föl fogod keresni. Megkértem, hogy ha hall felőled, hívjon föl a rendelőmben.
– És ő nem tartotta ezt kicsit furcsának? Pontosan mit mondtál neki?
A lámpa váltott, s Thomas gyorsított a Storrow Drive irányába. – Csak azt, hogy újabb hipoglikémiás rosszulléted volt.
Cassi nem is tudta, hogyan viselkedjék. Fölismerte: lépései irracionálisnak látszhattak, különösen az, hogy orvosi tanács ellenére kijelentkezett egy kórházból, amikor még alig stabilizálódott. Azután pedig elrejtőzött mindenki elől.
Thomas, mint mindig, most is eszeveszettül hajtott, s mire a Storrow Drive-ra értek, Cassi belekapaszkodott az ajtóba, a Weston felé veendő éles baka kanyarodásra számított. Thomas azonban jobbra fordította a kormányt, s Cassi kénytelen volt a műszerfalhoz kapni, nehogy a férjéhez vágódjék. Nyilván megszokásból fordult ebbe az irányba, vélte Cassi.
– Thomas – szólt –, hazafelé tartasz, nem Vickershez.
Thomas nem válaszolt.
Cassi odafordult, ránézett. Mintha vasmarokkal tartotta volna a kormányt, s a sebességmérő egyre följebb araszolt. Cassi a férfi tarkójára tette kezét, masszírozta a feszes izmokat. Szerette volna lecsillapítani. Érezte, mint tolul föl férjében a harag.
– Mi a baj, Thomas? – kérdezte Cassi, és azon volt, hogy úrrá legyen félelmén.
Thomas nem válaszolt, úgy vezette a kocsit, akár egy robot. Fölhajtottak a rámpán, bekanyarodtak, és belesodródtak a 92-es államközi autópálya sokszoros sávjaiba. Ebben a reggeli órában nem volt kifelé menő forgalom, s Thomas alaposan meghajszolta a kocsit.
Cassi feléje fordult, amennyire a biztonsági öv engedte. Keze végigsiklott Thomas oldalán, fogalma se volt, mit tegyen. Keze valami éleset tapintott Thomas zakózsebében. Még mielőtt Thomas ellenkezhetett volna, Cassi benyúlt, és előhúzott egy nyitott csomag ötszáz egységes inzulint.
Thomas kikapta kezéből a csomagot, és visszarakta a zsebébe.
Cassi visszafordult, s a rémületes homályban feléjük rohanó utat nézte. Értette már, mi okozta tegnapi hipoglikémiáját. Thomasnak csak egyetlen oka lehetett arra, hogy ötszáz egységes inzulin legyen nála. Ez igen ritkán használatos gyógyszer. Férje nyilván kicserélte Cassi százegységes inzulinját a jóval koncentráltabb gyógyszerre, s ezzel elérte, hogy a szokásos adag ötszörösét adja be magának. Könnyű volt megcsinálni, tűt szúrni át a gumikupakon, ugyanúgy, ahogy Cassi szívta ki a szükséges mennyiséget. Ha Cassi nem találja ki a szőlőcukoroldatos megoldást, most kómában lenne, vagy tán annál is végzetesebben alakult volna a dolog. És a kórházban történtek? Nem álmodott hát, amikor megérezte az Yves St. Laurent kölnit. De hát miért? Azért, mert ő is, akárcsak Robert, a hirtelen halálesetek adatait firtatta. Hirtelen megvilágosodott, hogy Thomas iménti viselkedése, míg el nem jöttek a kórházból, trükk volt csupán. Rémülten döbbent rá: Ballantine nyilván úgy hitte, Cassi elméje zavarodott meg, nem Thomasé.
Cassiben újfajta érzelem ébredt: harag. Egy pillanatig legalább annyira irányult önmaga, mint Thomas ellen. Hogyan is lehetett ilyen vak?
Félrefordult, Thomas éles profilját szemlélte, s hirtelen más fényben látta. Ajka kegyetlennek tűnt, rezzenetlen szeme háborodottnak. Cassi mintha idegen emberrel lenne… valakivel, akit ösztönösen megvet…
– Meg akartál ölni – suttogta Cassi, keze ökölbe szorult.
Thomas olyan harsányan nevette el magát, hogy Cassi összerezzent.
– Minő tisztánlátás! Ez igen. Talán komolyan azt hitted, hogy az elromlott telefonok, a nem induló kocsid, mindez véletlen?
Cassi a homályba vesző tájat nézte. Kétségbeesetten igyekezett leküzdeni haragját. Tennie kell valamit. A város már a hátuk mögött volt.
– Hát persze hogy meg akartalak ölni – pattogott Thomas. – Ahogy Robert Seiberttől is megszabadultam. Uram Jézus! Mégis, mit gondoltál, mit csinálok majd, csak ülök és várom, hogy ti ketten romba döntsétek az életem?
Cassi hirtelen odafordította a fejét.
– Ide figyelj – ordította Thomas –, semmi mást nem akarok, csak operálni, olyanokat, akik megérdemlik, hogy éljenek, s nem szellemi fogyatékosok tömegét, vagy olyanokat, akik amúgy is meghalnak hamarosan valami másban. Az orvostudománynak meg kell értenie, hogy erőforrásaink korlátozottak. Nem várakoztathatunk értékes embereket, miközben szklerózis multiplexesek, vagy autoimmun-betegségben szenvedő buzik vesznek el értékes ágyakat és műtőidőt.
– Thomas – szólalt meg Cassi, és uralkodni próbált dühén –, azonnal fordulj meg a kocsival. Megértetted?
Thomas leplezetlen gyűlölettel bámult Cassire. Megeresztett egy kegyetlen mosolyt: – Komolyan azt hitted, hogy befekszem valami diliházba?
– Ez az egyetlen reményed – mondta Cassi, s el akarta hitetni magával, hogy Thomas elmebeteg. De semmi mást nem érzett, csak mindent elborító utálatot.
– Fogd be a szád! – ordította Thomas, szeme kidülledt, bőre kivörösödött a haragtól. – Minden pszichiáter egy kalap szar, énfölöttem egyik se fog ítélkezni. Az istenit neki, én vagyok az ország legjobb szívsebésze!
Cassi megérezte Thomas önimádó indulatának irracionális hatalmát. Mg volt kétsége, mi vár rá, különösen, mert mindenki azt hiszi róla, már kétszer is túladagolta magának az inzulint.
Szemből a sommerville-i kijárat közeledett nagy sebességgel. Tudta, tennie kell valamit. Sebességük ellenére átnyúlt, megragadta a kormánykereket, s élesen jobbra húzta a kocsit abban a reményben, hogy lekényszeríti az autópályáról.
Thomas keze kivágódott, fejbe ütötte Cassit, az ütés ereje előrelökte az asszonyt. Cassi eleresztette a kormányt, hogy védje magát. Thomas, abban a hiszemben, hogy Cassi még mindig fogja a volánt, minden erejével visszarántotta, s a kocsi, amely fölött már elvesztette uralmát, sebesen balra dőlt. Thomas kétségbeesetten jobbra rántotta a kormányt; s a Porsche oldalra csúszott, azután nekirepesztett a betontámfalnak – széttört üveg, összenyomott fém és vér crescendójával.

Tizenötödik fejezet

Cassandra hallotta, hogy valaki a messze távolból nevén szólítja. Válaszolni akart, de nem tudott. Nagy erőfeszítéssel felnyitotta a szemét. Joan Widiker aggódó arca bontakozott ki a sűrű ködből.
Cassi pislogott. Lassan föltekintett, s infúziós palackok himbálódzását látta. Bakói szívmonitor szüntelen sípolása hallatszott. Mélyet lélegzett, fájdalom nyilallt belé.
– Ne szólj semmit – mondta Joan. – Lehet, hogy nem érzed, de szépen javulsz.
– Mi történt? – suttogta nagy erőfeszítéssel Cassi.
– Autóbaleset ért – mondta Joan, és hátrasimította Cassi haját a homlokából. – Ne is akarj beszélni.
Cassi, mint aki álmot rak össze, fölelevenítette lidérces autóútját Thomasszal. Emlékezett saját haragjára és arra, hogy megragadta a kormányt. Halványan felderengett: férje megüti, s ő a műszerfalnak veti magát. De utána függöny ereszkedett le a történtekre. A kép elsötétült.
– Hol van Thomas? – kérdezte Cassi, és föltápászkodott félelmében.
– Ő is megsérült – mondta Joan, és arra kérte Cassit, feküdjék nyugodtan. Cassi hirtelen bizonyos lett benne: Thomas halott.
– Thomason nem volt rajta az öv – mondta Joan.
Cassi tétovázott, azután fennhangon is kimondta: – Meghalt?
Joan bólintott.
Cassi oldalra ejtette a fejét. De, míg könnyei lefutottak arcán, előbukkant utolsó párbeszédük emléke. Robertre gondolt, meg a többire, mind. Megragadta Joan kezét, és így szólt: – Azt hittem, szeretem őt, de hála istennek…

Utóhang
(HAT HÓNAP MÚLVA)

Dr. Ballantine belökte a sebészeti társalgóba vezető lengőajtót. Végzett aznapi egyetlen műtétjével, nem ment simán a dolog. Talán csakugyan itt az ideje, hogy lassítson. Mégis: szeretett operálni. Szerette a sikeres műtétet követő diadalérzetet.
Töltött magának egy csésze gőzölgő feketekávét, s közben valakinek a kezét érezte a vállán. Megfordult, s George Sherman mosolygó arcával találta magát szemközt.
– Sose találod ki, kivel vacsoráztam tegnap este – szólalt meg George.
Dr. Ballantine George nyúzott arcát tanulmányozta. Thomas halála óta minden kollégára nagyobb súllyal nehezedett a kórházi munka terhe, de alighanem George dolgozott a legtöbbet. Felnőtt a terheléstől. Bár még mindig szívesen nevetett, szívesen tréfálkozott munkatársaival, egyre elgondolkodóbbnak tűnt. De most a régi betyáros vigyorral nézett Ballantine-ra.
– Szóval, kivel vacsoráztál? – kérdezte a főnök.
– Cassandra Kingsleyvel.
Dr. Ballantine szemöldöke csodálkozón szaladt föl. – Ez nagyon jó. Hol tart ez az egyoldalú románc?
– Azt hiszem, gyengül az ellenzék – mosolygott George. – Rábeszéltem, menjünk le jövő januárban a Karib-tengerre. Csodás lenne. Cassi csakugyan mesés nő.
– Hogyan gyógyul a szeme? – kérdezte dr. Ballantine.
– Remekül. És minden csontja hibátlanul forrt össze. Igazán bátor teremtés, főleg abban, hogy ilyen gyorsan visszatért a munkájához. És úgy látszik, kezd egészen jó híre lenni a Clarkson Kettőn. Az egyik adjunktus mondta, Cassiben minden együtt van ahhoz, hogy főrezidens legyen.
– Thomasról beszél-e? – kérdezte komolyabb hangon dr. Ballantine.
– Néha. Az az érzésem, van az ügynek olyan része is, amit senki nem tud Cassin kívül. Még mindig határozatlan, mit tegyen a dologban. De én azt hiszem, végül elejti az egészet.
Dr. Ballantine megkönnyebbülten sóhajtott. – Istenemre, én is remélem. Azt hiszem, az utolsó megbeszélésünkön meggyőztem, hogy Thomas történetének nyilvánosságra hozatala többet ártana, mint amennyit használna. De eddig nem voltam bizonyos benne.
– Nem akar ártani a kórháznak – mondta George. – Legfőbb érve az, hogy a vizsgálat úgyse érne célt. Hogy a Thomasok szabadon pusztíthatják önmagukat és pácienseiket, mert kollégáik nem tesznek lépéseket.
– Tudom. Én legalább fölhívtam a Kábítószer Ellenőrző Központot, és javasoltam, vegyék rá az orvosi kamara igazgató tanácsát, kérjenek jelentést, valahányszor meghal egy kolléga, így senki se élhet vissza egy halott orvos engedélyével.
– Jó ötlet – mondta George. – És megtették? Dr. Ballantine megvonta a vállát. – Nem tudom. Hogy őszinte legyek, nem néztem utána a dolog folytatásának.
– Tudod-e – mondta George –, Thomasszal kapcsolatban az zavar a leginkább, hogy olyan normálisnak látszott. De biztos, hogy rengeteg gyógyszert szedett. Nem is tudom, hogyan csúszott így ki a kezéből. Magam is bekapok hébe-hóba egy-egy Valiumot.
– Én is – vallotta be Ballantine. – De nem mindennap, mint Thomas tette.
– Nem, nem mindennap – ismerte be fejét rázva George. – Tudod, én sose értettem, miért nem akart szembenézni azzal, hogy az egész osztály főállásúakból fog állni. Lehet, hogy a tabletták elhomályosították a realitásérzetét. Az után a késő esti tanácskozás után, amelyet az igazgatósági tagokkal folytattunk, azt csinálhatta volna, amit akar. A pénzemberek a lelküket is kitették volna, hogy kielégítsék. Még akkor is, ha nem akarja föladni a független praxisát.
– Ahhoz képest, amilyen jó sebész volt – mondta dr. Ballantine –, nem látott túl az orrán. Olyan volt, mint a viccekben szereplő orvos. Tudod, aki úgy viselkedik, akár az Isten.
George hallgatott egy pillanatig, s arra gondolt, valamennyien hoznak olyan döntéseket, amelyektől betegeik élete függ. – Mi legyen azzal a hármas billentyűcserével, amelyet a múlt héten említettél? – kérdezte, gondolatmenetét követve George. – Mit döntöttél felőle?
Ballantine óvatosan belekortyolt kávéjába: – Még csak elő se akarom vezetni az esetet. Annak az asszonynak gyönge a veséje, elmúlt hatvanéves, és évek óta szociális segélyből él. Thomasnak egy-két dologban igaza volt a tancélos betegeikkel kapcsolatban. S azt se akarom, hogy a bizottság értesüljön erről az asszonyról. Ha ez az istenverte filozófus megtudja, valószínűleg szívóskodik majd, hogy operáljuk meg.
George tüntető egyetértéssel bólintott rá. De szíve mélyén fölismerte: bizonyos fokig mindnyájan Istennek képzelik magukat, félistennek. Tudta, mi Cassi valódi gondja. Megígérte az asszonynak, hogy, ha ő lesz a főnök – ami már bizonyos –, az efféle döntéseket a bizottságra bízza az orvosi etikára szakosodott filozófus bevonásával.
George elbúcsúzott Ballantine-tól, s átnyomakodott a zsúfolt társalgón, az öltöző felé. Amint elhaladt a telefon mellett, ráébredt, egyre jobban zavarja Ballantine-nak a hármas billentyűcserével kapcsolatos döntése. Hirtelen fölkapta a telefont, a központost kereste, s bemondatta a hangszóróba a filozófus, Rodney Stoddard nevét.