Robin Cook
INVÁZIÓ

Első kiadás

I. P. C.
KÖNYVEK

A mű eredeti címe: Invasion

Copyright by Robin Cook, 1997.
Minden jog fenntartva!

Fordította: Fazekas László
Orvos szakértő: Dr. Pécsi Tibor

Címlap: Boros Zoltán és Szikszai Gábor

Hungarian translation © I. P C. Könyvek Kft.

I. P. C. KÖNYVEK
Főszerkesztő: Ivanics István
Szerkesztő: Talpas János
Műszaki szerkesztő: Hupján Mária
Kiadja az I. P. C. KÖNYVEK Kft.
Felelős kiadó: Ivanics Istvánné

Athenaeum Nyomda Rt. (97.0106)
Felelős vezető: Hupján József vezérigazgató
ISBN 963 635 072 8
Megjelent 18,1 (A/5) ív terjedelemben

BEVEZETÉS

A végtelen és jéghideg csillagközi tér egy pontján parányi anyag-antianyag elegy vált ki a semmiből, elektromágneses sugárzás erős fellobbanása kíséretében. Az emberi szem ezt a látható tartományba sorolható színek hirtelen felvillanásaként és szétszóródásaként érzékelte volna. Természetesen a korlátozott emberi látás nem tapasztalta volna a gamma-, a röntgen- és infravörös sugarakat, és a rádióhullámokat sem.
A színek felvillanásával egyidejűleg a jelenséget figyelő ember tanúja lehetett volna annak is, amint a csillagászati mennyiségű atom önmaga tengelye körül pörgő, fekete, diszkoszszerű alakzattá áll össze. A jelenséget leginkább ahhoz tudta volna hasonlítani, mint amikor visszafelé vetítik le a tárgy folyadékba csapódásáról készült fölvételt, a folyadékrészecskék szétfröccsenését.
Az egységes alakzattá tömörülő, de még mindig csaknem fénysebességgel száguldó atomok a naprendszer mélye felé vágtattak, elhaladva a nagyobb külső bolygók, a Neptunusz, az Uránusz, a Szaturnusz és a Jupiter mellett. Mire az alakzat a Mars közelébe ért, pörgésének és haladásának a sebessége számottevően csökkent.
A tárgyat annak lehetett volna látni, aminek valójában készült: intergalaktikus űrhajónak, amelynek csillogó külső burka olyan volt, akár a hibátlanul csiszolt ónix. Diszkoszformájának egyedüli torzulását a peremén sorakozó kitüremkedések jelentették, amelyek tökéletesen illettek a hajóhoz, mert a körvonaluk pontosan megismételte azét. Nem volt a járművön semmilyen kiálló, a tökéletes formát elrontó rész: rakodó- és szemétkidobó nyílás, antenna, a test fő tömegétől elkülönülő, szerkezeti elem.
A Föld légkörébe hatolva az űrhajó külső hőmérséklete hatalmas mértékben felszökött. Lángcsóva lobbant fel mögötte az éjszakai égbolton, ahogy a heves hőmozgásba lépő légköri atomok fotonokat lőttek ki magukból tiltakozásként.
A jármű tengely körüli forgása és száguldása tovább csökkent. Messze alant éjszakai álmát mit sem sejtve alvó város pislákoló fényei bukkantak föl, ám az előre elkészített program figyelmen kívül hagyta őket, és leszállóhelyül lakatlan, kopár, sziklás, köves helyet választott. A viszonylag csekély sebesség ellenére a leszállás inkább volt ellenőrzött becsapódás, mintsem nyugodt földet érés; nyomában szikla, homok, por csapott föl magasra. Amikor a hajó nyugalmi állapotba került, félig már be volt temetve földdel, kőtörmelékkel, és az ütközés nyomán magasba röpült talajszemcsék még jó ideig záporoztak rá.
Miután a felszíni hőmérséklet 200 Celsius-fok alá csökkent, függőleges hasadék jelent meg a jármű peremén. Nem mechanikusan működő, a tartóelemek körül elmozduló ajtó volt – az anyagot alkotó molekulák rendeződtek át, hogy rést nyissanak az űrhajó tökéletesen sima, varrat nélküli burkán.
Pára lövellt ki a hasadékból, jelezve, hogy odabent még mindig az űr hidege uralkodik. Eközben azonban a beprogramozott számítógépek vezérelte automaták szigorúan megszabott sorrendben már működésbe is léptek. Elemzésre szánt légköri és talajminták kerültek az űrhajó belsejébe. Minden folyamat automatikusan zajlott, beleértve az élet bakteriális formáinak az élettelen anyagtól történő elkülönítését is. A minták elemzésének eredményei megerősítették, hogy a hajó az előre megszabott célhoz ért, és ezek után elkezdődhetett a tényleges feladat végrehajtása. Közben antenna nyúlt az ég felé, hogy kvazárfrekvencián továbbítva a jeleket, hírül adja: a Magnum megérkezett.

1. FEJEZET

22.15

– Hé! Ébresztő! – mondta Candee Taylor vidáman Jonathan Sellersnek, és a nagyobb nyomaték kedvéért meg is veregette a vállát. Jonathan azonban nem sokat törődött vele, mert fontosabb elfoglaltsága volt, a lány nyakának selymes bőrét csókolgatta. – A Föld Jonathannek! Ébresztő, és irány vissza! – folytatta a lány, és ezúttal már az öklével kopogtatta meg a fiú feje búbját.
Candee és Jonathan is tizenhét éves volt, az Anna C. Scott középiskola utolsó éves diákjai. Jonathan nemrég szerezte meg a vezetői jogosítványát, és bár a családi kocsit egyelőre nem kapta meg, sikerült elkérnie Tim Appleton Volkswagenjét. Iskolai rendezvényen kellett volna lenniük, de sikerült meglógniuk, és fölmentek a város fölött magasodó dombra. Türelmetlenül várták ezt a kirándulást az iskolai tolvajnyelvben csak a szerelmesek búvóhelyeként emlegetett környékre. Hogy a hangulat andalítóbb legyen – mintha erre még szükségük lett volna – az autórádiót a WNGA adóra állították, amelyik folyamatosan a slágerlista első negyven helyén álló számokat játszotta.
– Mi a baj? – kérdezte Jonathan, ujja hegyével óvatosan a feje búbján sajgó pontot tapogatva. Candee, miután a kezdeti figyelmeztetés nem használt, meglehetősen nagyot ütött rá az öklével, hogy a nyakáról és egyéb fontos testrészéről a mondanivalójára terelje végre a figyelmét. Jonathan a korához képest nagyon magas volt, növekedése egyértelműen a függőleges pályát választotta, az iskolai kosárlabdacsapat edzőjének a legnagyobb örömére.
– Azt akartam, hogy láss egy hullócsillagot! – A tornász Candee sokkal arányosabban fejlődött, teste csodálat tárgya volt a fiúk körében, és heves irigységet váltott ki a lányokból. Bárkivel járhatott volna, de ő Jonathant választotta, kedves, kisfiúsan vonzó arca és az őt is nagyon érdeklő számítógépekkel kapcsolatos szakértelme miatt.
– Mi van vele? – kérdezte fájdalmas grimasz kíséretében Jonathan. Az égre pillantott, de a tekintete rögtön vissza is tért Candee-hez. Nem mert volna megesküdni, de mintha a lány blúzának az egyik gombja, amely idejövet még be volt gombolva, időközben rejtélyes módon kigombolódott volna.
– Keresztbe száguldotta az eget – válaszolta Candee, és a nagyobb nyomaték kedvéért mutatóujját végighúzta a kocsi szélvédőjén. – Fantasztikus volt!
Az autó belsejének félhomályában Jonathan látta, hogyan emelkedik és süllyed a lány melle minden lélegzetvételnél, és ezt fantasztikusabbnak találta bármilyen csillagnál. Már készült, hogy hozzáhajolva újból megcsókolja, amikor a rádió különös önmegsemmisítésbe kezdett.
Először a hangerő vált fülsiketítővé, aztán éles pattogás, recsegés hallatszott, majd végül szikrák csaptak ki, füst szállt föl a készülékből.
– A fenébe! – kiáltott fel egyszerre Jonathan és Candee, és megpróbáltak minél távolabb húzódni a sistergő, szikrákat hányó készüléktől. Kiugrottak a kocsiból, és a viszonylagos biztonságból óvatosan visszahajoltak, hogy lássák, mi történik: Lángokra számítottak mindketten, ám ehelyett amilyen váratlanul kezdődött, ugyanúgy meg is szűnt a szikraeső. Fölegyenesedtek, és értetlenül összenéztek a kocsi teteje fölött.
– Mi az ördögöt fogok mondani Timnek? – tette föl magának hangosan a nyugtalanító kérdést Jonathan.
– Figyeld az antennát! – szólt rá Candee.
A sötétség ellenére is jól kivehető volt, hogy a kihúzott antenna vége elfeketedett.
Candee kíváncsian érte nyúlt, és megérintette. – Jujj! – jajdult fel. – Ez forró!
Beszédhangokat hallva körbenéztek. A környéken parkoló autókból mindenütt fiúk és lányok szálltak ki, és értetlenül szaglászták a levegőben terjengő, csípős füstöt. Az összes autórádió, ami be volt kapcsolva, akár rap, rock vagy klasszikus szólt belőle, vad szikrázással fölmondta a szolgálatot. Legalábbis ezt állította mindenki.

22.15

Dr. Sheila Miller a város kevés magas lakóházának az egyikében élt. Szerette a lakásából nyíló kilátást, a sivatag felől állandóan fújó szelet, és hogy közel volt az egyetem kórházához. A három tényező közül tulajdonképpen ez utóbbi volt a meghatározó a számára.
Még csak harmincöt éves volt, de úgy érezte, mintha már két életet élt volna le. Korán férjhez ment, még az egyetemen egy diáktársához. Sok közös vonásuk volt, mindketten azt hitték, hogy semmi nem érdekli őket jobban az orvostudománynál, és természetesnek tűnt, hogy összekössék az életüket. Sajnos, az együttélés prózaibbnak bizonyult az álmodozásnál, de kapcsolatuk talán átvészelte volna; ha George nem veszi a fejébe, hogy fontosabb és értékesebb az ő sebészi karrierje, mint Sheilának a belgyógyászaton keresztül a sürgősségi, baleseti betegellátás felé vezető útja. Ami az otthoni feladatokat illeti, azok ellátása egyértelműen az asszonyra hárult.
George-nak az a Sheila megkérdezése nélkül hozott döntése, hogy elfogad egy csereorvosi ajánlatot, és két évre New Yorkba költöznek, az utolsó csepp volt a pohárban. George elvárta, hogy gondolkodás nélkül kövesse New Yorkba, holott csak nemrég nevezték ki az egyetemi kórház sürgősségi betegellátó osztálynak vezetőjévé, és ez ráébresztette Sheilát arra, hogy rosszul döntött. Az érzelem, az összetartozás megszűnt közöttük, kevés vitával, szenvedélymentesen megosztoztak a CD-gyűjteményükön, az orvosi folyóiratok bekötött évfolyamain, és mindketten mentek a maguk útján. Házasságuk egyetlen igazi örökségeként az asszonyban csupán a férfi felsőbbrendűsége miatti enyhe keserűség maradt meg.
Azon a bizonyos estén; mint általában, Sheila a felhalmozódott, és soha elfogyni nem akaró orvosi folyóiratokat tanulmányozta. Közben a videója is be volt kapcsolva, egy régi filmet vett föl azzal a szándékkal, hogy a hétvégén majd megnézi. A televízió persze nem működött, a lakásban csend volt, csupán a teraszon felfüggesztett harangjáték csilingelt az enyhe szélben.
Sheila nem látta a hullócsillagot, mint Candee, de ugyanakkor, amikor a lány és Jonathan ijedten figyelte Tim rádiójának különös produkcióját, Sheila videomagnójával is hasonló, megdöbbentő katasztrófa történt. Minden előzetes figyelmeztetés nélkül szikrázni kezdett, és vadul zúgott, mintha begyújtott rakétaként az égbe akarna száguldani.
Bármennyire elmerült is a szakirodalomban, Sheilának volt annyi lélekjelenléte, hogy kirántsa a fali csatlakozóból a dugaszt, de ezzel nem sokat ért el. Csak amikor a készülékből is kihúzta a kábelt, akkor hallgatott el a videomagnó, hogy még egy darabig némán füstöljön. Sheila óvatosan az irányító gombokhoz nyúlt, melegnek találta őket, de nem annyira, mintha izzottak volna.
Halkan szitkozódva látott újból az olvasáshoz. Közben eljátszadozott a gondolattal, hogy másnap beviszi a készüléket a kórházba, hátha valamelyik elektroműszerész meg tudja javítani. Egyszerűen nem volt arra ideje, hogy visszavigye a videomagnót az üzletbe, ahol vásárolta.

22.15

Pitt Henderson lassan hátradőlt, és kényelmesen elhelyezkedve a kollégium második emeleti szobájának kopott ágyán, harminchárom centiméter átmérőjű, fekete-fehér képernyős televízióját nézte. A készüléket a szüleitől kapta a születésnapjára, és bár a képernyő kicsi volt, élesen lehetett fogni vele az adást.
Pitt utolsó éves volt, éppen végzés előtt állt. Fő tantárgyként a vegyészetet választotta, és bár vizsgaeredményei csak kevéssel voltak jobbak a nagy átlagnál; szívós munkájával, lelkiismeretességével sikerült elismerésre szert tennie a kórházban. A vegyész alapszakosok közül ő volt az egyetlen, aki a tanulás mellett munkát vállalt; első évtől a kórházban dolgozott, elsősorban a laborban. Más részlegeknél is megfordult azonban, pillanatnyilag orvosírnokként éppen a baleseti osztályra volt beosztva. Az évek során kifejlődött az a képessége, hogy ott tegye magát hasznossá, ahová éppen helyezték.
Egy hatalmas ásítás könnyeket csalt a szemébe, a látása elhomályosult, és az országos kosárlabda-bajnokság rangadójának gondolatban már búcsút mondva megállíthatatlanul sodródott az álom felé. Pitt zömök, izmos huszonegy éves volt, a középiskolában még az iskolai futballcsapat sztárja, ám az egyetemen már nem fért a csapatba. Sikerült azonban feldolgoznia a csalódást, és tanulságot merítve belőle még nagyobb erővel összpontosított arra, hogy elérje végső célját, és orvos lehessen.
Szeretett tévéjének a képcsöve, üvegtörmeléket köpködve éppen abban a pillanatban robbant fel, amikor lecsukódott a szeme. Pontosan abban a pillanatban történt ez, amikor Candee és Jonathan kocsijának a rádiója, és Sheila videomagnója is megőrült.
Pitt néhány másodpercig megmerevedett. Megdöbbenésében és zavarában nem tudta eldönteni, hogy valóban történt-e körülötte valami, vagy csupán képzelődött. Miután lecsúszott szemüvegét az orrnyergére tolta, és rájött, hogy a kiégett katódsugárcsővel néz farkasszemet, rájött, hogy mégsem álmodott.
– Szűzanyám! – mondta elképedve, miközben lassan föltápászkodott, hogy óvatosan lesöpörje magáról az üvegcserepeket. Kint a folyosón ajtócsapódás hallatszott, és érthetetlen kiabálás.
A szobájából kilépve Pitt csodálkozva nézett végig a folyosón. A hallgatók, lányok és fiúk vegyesen, a legkülönbözőbb öltözékben özönlöttek elő a szobákból, és bámultak egymásra értetlenül.
– A számítógépem megbolondult! – panaszkodott John Barkly. – Éppen az Internetben voltam. – John közvetlenül Pitt mellett lakott.
– Az állítólag elronthatatlan tévém befuccsolt! – mondta dühösen a másik fiú.
– A Bose rádiós órám úgy égett, mintha aprófa volna! – méltatlankodott a harmadik. – Mi a franc folyik itt?! Nincs jobb dolga valakinek, mint hogy ilyen marhaságokkal szórakozzon?
Pitt csöndben becsukta a szobája ajtaját, és szomorúan nézte szeretett tévéje maradványait. Valamelyik hülye játszadozhatott az árammal, gondolta. Ha elkapom a fickót, megszorítom a torkát...

2. FEJEZET

7.30

Beau Stark kissé ügyetlenül kanyarodott fekete Toyota Runnerjével Costa huszonnégy órán át nyitva tartó, Main Street-i büféje elé – a jobb hátsó kerék nekiütközött a járdaszegélynek, a jármű erősen megugrott, és a bal oldali első ülésen helyet foglaló Cassy Winthrope beverte a feje búbját a tetőbe. Nem sérült ugyan meg, de a heves rázkódás váratlanul érte. Még szerencse, hogy becsatolta magát.
– Jézusom! – kiáltott fel méltatlankodva. – Hol szerezted a jogosítványodat, versenyző?
– Nagyon vicces! – állapította meg fancsali képpel Beau. – Maradjunk annyiban, hogy kicsit élesen vettem a kanyart! Jó?
– Ha mással vagy elfoglalva, engedned kellett volna, hogy én vezessek – jegyezte meg Cassy.
Beau áthajtott a kaviccsal felszórt parkolón, és szabad helyet találva, a büfé bejáratával szemközt állította le a kocsit. – Honnan tudod, hogy mással vagyok elfoglalva? – kérdezte, miközben behúzta a kéziféket, és leállította a motort.
– Ha együtt él valakivel az ember, azt előbb-utóbb kiismeri – válaszolta Cassy, kikapcsolva a biztonsági övet, és kiszállva a kocsiból. – Pláne, ha már el is jegyezte magát vele!
Beau is kiszállt, de megcsúszhatott egy kavicson, mert elveszítve az egyensúlyát, kénytelen volt a terepjáró ajtajába kapaszkodni, hogy el ne essen.
– Nem szeretném, ha vitatkoznál! – jelentette ki határozottan, Beau újabb figyelmetlenségét tapasztalva Cassy. – Reggeli után én vezetek.
– Nagyon jól tudok vezetni! – morogta mérgesen Beau. Becsapta a kocsi ajtaját, bekapcsolta a központi zárat, és utolérve Cassyt, együtt mentek a bejárat felé.
– Hát persze! Ahogy borotválkozni is – válaszolta a lány.
Beau arcán több kis tapasz volt, amely a borotválkozás közben ejtett apró sérüléseket leplezte.
– Na és kávét tölteni! – emlékeztette Cassy a fiút, hogy nemcsak az arcát vagdosta össze, de az egyik kávéscsészéjüket is elejtette és összetörte.
– Hát, lehet, hogy néha kicsit elkalandozom – ismerte el Beau, ha vonakodva is, a kétségtelen tényt.
Beau és Cassy nyolc hónapja lakott együtt. Mindketten huszonegy évesek voltak és végzősök, akárcsak Pitt. Első év óta ismerték egymást, de hosszú ideig meg sem próbáltak együtt járni, mert mindkettő biztos volt abban, hogy a másiknak van valakije. Amikor Pitt, a közös barátjuk, aki egy ideig udvarolgatott Cassynek, végre összehozta őket, elemi erővel vágott beléjük a felismerés, hogy egymásnak vannak teremtve.
A legtöbb ismerősük azt állította, úgy hasonlítanak egymásra, hogy akár testvérek is lehetnének. Mindkettőjüknek erős szálú, sötétbarna haja volt, bársonyos, barna bőre, és csodálatosan tisztán csillogó, kék szeme. A sportot is egyaránt szerették, és gyakran együtt jártak mozogni. Néhányan azzal ugratták őket, hogy olyanok, mint Ken és Barbie, csak éppen barna változatban.
– Tényleg arra számítasz, hogy Nite-ék visszahívnak? – kérdezte Cassy, miközben Beau kinyitotta előtte az ajtót. – Arra gondolok, hogy a Cipher a világ egyik legnagyobb szoftvergyártó cége. Félek, hogy óriási csalódás ér, ha nagy reményeket fűzöl hozzájuk.
– Egészen biztosan vissza fognak hívni – válaszolta magabiztosan Beau, és követte Cassyt az étterembe. – Az életrajz után, amit küldtem nekik, bármelyik pillanatban várhatom a jelentkezésüket. – Szétnyitotta Cerruti-zakóját, és megmutatta a belső zsebébe rakott rádiótelefont.
Beau nem véletlenül volt olyan elegáns. Törődött azzal, hogy mindig rendes öltözékben kezdje a napot. Hitt abban, hogy akinek sikeres a megjelenése, annak előbb-utóbb társául szegődik a szerencse. Szerencsére a szülei megengedhették maguknak, hogy ruházkodásának a költségeit fedezzék. Beau emellett az egyetemen keményen dolgozott, szorgalmasan tanult, kiváló eredményt ért el, önbizalmának megvolt a biztos alapja.
– Hé! – kiáltott oda nekik az egyik ablak melletti bokszból Pitt. – Ide!
Cassy visszaintett, és rögtön indult, hogy átverekedje magát a tömegen. Costa büféje, amit sokan csak a barátságos, bár nem túl hízelgő "Koszos kanál" néven emlegettek, népszerű volt az egyetemisták körében, különösen a reggeli, délelőtti órákban tartózkodott benne sok vendég. Beau is észrevette a barátjukat, és feléje indult.
– Volt valami gondotok a tévével vagy a rádióval tegnap este?! –kérdezte izgatottan Pitt, meg sem várva a köszönésüket. – Bekapcsoltatok valamit negyed tizenegy körül?
Cassy eltúlzott nemtetszéssel csak a fejét rázta.
– Másoktól eltérően – közölte megjátszott felsőbbrendűséggel Beau – mi esténként tanulni szoktunk.
Pitt nem fárasztotta magát, hogy vitatkozzon, ronggyá gyűrt szalvétájával, amit Beau-ra és Cassyre várva idegesen gyűrögetett, lazán rávert a homlokára.
– Akkor, hogy nektek is legyen sejtésetek róla, mi történik a való életben, közlöm veletek, hogy tegnap este negyed tizenegy tájban városszerte egy halom tévé és rádió adta be egyszerre a kulcsot – mondta. – Köztük az enyém is. Egyesek arra gyanakodnak, hogy valamelyik hülye fizikus szórakozott, és ha nem látnátok rajtam, azt is elárulom, hogy alig látok a pipától.
– Szép lett volna, ha az egész országra kiterjed – válaszolta Beau. – Egy hét televízió nélkül, és a lakosság intelligenciahányadosa az egekbe szárnyal.
– Narancslevet mindenkinek? – kérdezte, a pillantását körbehordozva rajtuk Marjorie, a pincérnő, és a választ meg sem várva, mindhármuknak töltött – semmi szokatlan nem volt ebben, ez is a reggeli rituálé megszokott részét alkotta. Aztán Marjorie felvette a rendelést, és gyorsan pergő görög szavakkal – a családneve Stephanopoulos volt – továbbította a pult mögött álló két szakácsnak.
Mialatt csöndben a narancslevüket kortyolgatták, Beau rádiótelefonja jól hallhatóan csilingelni kezdett a méretre szabott zakó belső zsebében. Sietségében, hogy előkapja, a fiú a könyökével véletlenül felborította poharát, és Pittnek gyorsan arrébb kellett húzódnia, nehogy a narancslé az ölébe ömöljön.
Cassy, rosszallóan csóválva a fejét, egy marék papír zsebkendőt kapott elő, és felitatta az italt. Hogy Pitt is értse, miről van szó, dühösen az égnek emelte a tekintetét, és beszámolt, hogy a barátja ébredés óta egyik hülyeséget a másik után csinálja.
Beau arca eközben sugárzott, hiszen a telefon álmai beteljesülését jelentette: Randy Nite vállalatától keresték. Hogy Cassy is pontosan tudja, miről van szó, a mikrofont a tenyerével letakarva halkan odasúgta: Cipher.
A lány bólintott, és elmesélte Pittnek, hogy Beau nagy fába vágta a fejszéjét, a szoftvergyártók pápájánál próbál meg elhelyezkedni.
– Örömmel részt veszek a meghallgatáson – mondta a telefonba nem kis önuralommal, nyugodtan Beau. – Valóban komoly megtiszteltetés számomra. Kész vagyok abban a pillanatban indulni, amikor Mr. Nite óhajtja. Ahogy a kísérőlevelemben is írtam, a jövő hónapban fejezem be az egyetemet, és azonnal munkába állhatok... igen, perspektivikusan bármikor.
– Perspektivikusan! – bukott ki a szó önkéntelenül is Cassyből, és alaposan vigyáznia kellett, hogy a nevetéstől ki ne köpje a narancslevet.
– Hát igen! – állapította meg Pitt is. – Honnan szedi ezeket a szavakat? Egészen másképp beszél, mint az a Beau, akit én ismerek.
Beau türelmetlenül csöndre intette őket, és a nagyobb nyomaték kedvéért figyelmeztetően rájuk villantotta a tekintetét. – Így igaz! – folytatta a beszélgetést. – Amire igazán vágyom, esszenciáját tekintve egyfajta személyi asszisztensi munka Mr. Nite mellett.
– Esszenciáját tekintve? – kérdezte Cassy, és komoly erőfeszítésébe került, hogy elfojtsa kirobbanó nevetését.
– Nekem különösen az angolosra hangszerelt kiejtés tetszik – jegyezte meg Pitt. – Mi volna, ha ott hagyná a számítógépeket, és inkább a színpadot választaná?
– Remek színész a drágám – felelte a lány, és a vállára könyökölve csiklandozni kezdte Beau fülét. – Ébredés óta egyfolytában a balfácánt alakítja.
Beau kissé oldalra fordult, és idegesen lesöpörte magáról Cassy kezét. – Igen. Valóban remek volna – mondta a készülékbe. – Megteszem a szükséges lépéseket, hogy időben ott lehessek. Kérem, mondja meg Mr. Nite-nak, hogy felvillanyozva várom a személyes találkozást!
– Felvillanyozva?! – kérdezte Pitt, és a szemét forgatva kinyújtott mutatóujjával a nyakára bökött. Beau kikapcsolta a készüléket, rákattintotta a tetejét, és dühös pillantást vetett Cassyre és Pittre. – Ti aztán tudjátok, mikor kezdjetek el ökörködni! Valószínűleg ez volt életem eddigi legfontosabb telefonbeszélgetése, ti pedig egyfolytában hülyéskedtetek! – mondta dühösen.
– Ökörködni! Ez már sokkal jobban emlékeztet arra a Beau-ra, akit ismerek – jegyezte meg Cassy.
– Igen. Csak azt tudnám, ki volt az a másik fickó, aki az előbb telefonált! – kontrázott Pitt.
– Az a fickó, aki júniustól a Ciphernél fog dolgozni! – jelentette ki Beau. – Erre a szavamat adom! Utána meg, ki tudja? Ezalatt, kis haver, további négy évet fogsz elvesztegetni az orvosi egyetemen.
Pitt jókedvűen felnevetett. – Időt vesztegetni az orvosi egyetemen? – kérdezte. – Érdekes, bár meglehetősen agybeteg megfogalmazás.
Cassy eközben közelebb húzódott Beau-hoz, és elmélyülten rágcsálni kezdte a fülcimpáját, a fiú azonban eltolta magától, és zavartan rászólt: – Hagyd már, Cass! Professzorok is vannak itt, akiket ismerek, és szükségem lehet rá, hogy ajánlólevelet írjanak.
– Ne légy már ennyire merev! – figyelmeztette a lány. – Csak azért ugratunk, mert teljesen lázba jöttél. Hogy őszinte legyek, nagyon büszke vagyok rád, hogy visszahívtak a Ciphertől. Nem akármi! Biztosan rengetegen jelentkeznek hozzájuk.
– Várd ki, amíg Randy Nite tényleg munkát ajánl! – válaszolta Beau. – Az volna csak a főnyeremény. A pasas milliárdokat ér, és aki mellette dolgozik, az megfogta az isten lábát.
– És tartja is, amíg ki nem köpi a tüdejét – mondta elkomorulva a lány. – Nyilván megköveteli, hogy az emberei évi tizennégy hónapot, hetente nyolc napot, és naponta legalább huszonöt órát dolgozzanak. Nem sok időnk marad majd egymásra, különösen, ha én itt fogok tanítani.
– Jobb erősen kezdeni, hogy aztán simábban folytathassa az ember – igyekezett megnyugtatni Beau. – Azért csinálom, hogy utána tényleg élvezni tudjuk az életet.
Pitt a mutatóujjával megint csak úgy tett, mintha nyakon szúrná magát, és meg is kérte őket, hogy émelyítő, romantikus nyavalygással ne vegyék el az étvágyát.
Miután megkapták a reggelijüket, mindhárman sietve ettek, önkéntelenül is az óráikra pillantva. Egyiküknek sem maradt már sok ideje.
– Kinek van kedve este moziba menni? – kérdezte Cassy, már a kávéját szürcsölgetve. – Vizsgázom, és úgy döntöttem, utána jár egy kis pihenés.
– Passz! – válaszolta Beau. – Néhány napon belül be kell adnom egy dolgozatot. – Hátrafordult, és megpróbálta elkapni Marjorie tekintetét, hogy jelezze hozhatja a számlát.
– És te? – kérdezte Pitt-től Cassy.
– Sajnálom. Dupla műszakom lesz a kórházban.
– Hát Jennifer? Őt is felhívhatnám.
– Csak rajtad áll – válaszolta Pitt. – Jobban teszed azonban, ha rám nem hivatkozol. Éppen ott tartunk, hogy befejezzük.
– Sajnálom – mondta Cassy, és őszintén úgy is gondolta. – Úgy tűnt, nagyon összeilletek.
– Én is azt hittem – mondta a fiú. – Sajnos talált valakit, aki úgy látszik, jobban megfelel az ízlésének. Cassy és Pitt egy pillanatra összenézett, aztán zavartan, a déjá vu bizonytalan érzésével elfordította a fejét.
Beau megkapta, és kirakta maga elé az asztalra a számlát. Bár mindhárman különböző matematikai kurzusokat is végeztek, legalább öt percbe telt, amíg ki tudták számolni, hogy az illendőség megkövetelte borravalóval megfejelt összeg hogyan is oszlik meg hármuk között.
– Elvigyünk a kórházba? – kérdezte Beau, miután a bonyolult feladat megoldása után kiértek a kellemes, reggeli napsütésbe.
– Lehet – válaszolta közömbösen Pitt. Elromlott a kedve, mert még mindig szerette Cassyt, bár a lány egyenesen megmondta, hogy a kapcsolatuknak vége, semmire ne számítson, és Beau ráadásul a legjobb barátja volt. Elemi iskolás koruk óta ismerték egymást.
Pitt néhány lépéssel lemaradva követte barátait a terepjáróhoz. Először önkéntelenül is meg akarta kerülni a kocsit, hogy az ajtót kinyitva segítsen beszállni Cassynek, de aztán gyorsan letett róla, mert nem akart majmot csinálni magából, és a lányt sem szerette volna kényelmetlen helyzetbe hozni. Inkább követte Beau-t, és éppen be akart mászni a vezető mögötti hátsó ülésre, amikor megérezte a vállán a barátja kezét. Visszanézett, és komor, szavak nélkül is figyelmeztető tekintetre számított, de Beau mereven a földre szögezte a pillantását.
– Ez meg mi az ördög lehet? – kérdezte.
Pitt követte a tekintetét, és a vezető felőli ajtó előtt, a porba süllyedve különös, az ezüst egydollároséval azonos méretű, kerek, fekete tárgyat vett észre. Az ismeretlen holmi teteje domború volt, a színe fekete, és a fény úgy esett rá, hogy első ránézésre nehéz lett volna megállapítani; fém-e, avagy kő.
– Erre léphettem rá, amikor kiszálltam a kocsiból – állapította meg Beau. A fura tárgy körül tisztán ki lehetett venni a cipőtalpa rovátkáinak lenyomatát. – Csodálkoztam is, hogy min csúszhattam meg.
– Gondolod, hogy a kocsi aljáról eshetett le? – kérdezte a járművekhez csak keveset konyító Beau.
– Elég fura külseje van – állapította meg Beau. Lehajolt, és a tenyere élével lesöpörte a homokot a félig eltemetett tárgyról. Ezzel szabaddá vált a különös holmi pereme is, és rajta nyolc apró, egymástól egyenlő távolságra lévő kitüremkedés.
– Gyertek már! – kiáltott ki türelmetlenül a két fiúnak a kocsiból Cassy. – Iskolai gyakorlatom lesz. Ha sokáig húzzátok az időt; a végén elkések.
– Egy pillanat! – szólt vissza Beau, és rögtön meg is kérdezte Pittet: – Van fogalmad arról, mi lehet?
– Nincs – vallotta be a barátja. – Nézzük, beindul-e a kocsid!
– Biztos, hogy nem abból esett ki, te fafej! – Beau a hüvelyk- és mutatóujja közé fogva megpróbálta fölemelni a tárgyat, de az ellenállt a feszítésnek, és nem akart elválni a talajtól. – Olyan, mint a sétapálca gombjának a teteje.
Mindkét kezével gyorsan félresöpörte a holmi körül a talajt, és végre sikerült elkülönítenie a fura holmit. Szó sem volt sétapálca gombjáról – a tárgy másik oldala sima volt; azon feküdt. Ahol a legvastagabbnak látszott, ott körülbelül egy centiméter magas lehetett.
– A méretéhez képest jó nehéz! – állapította meg Beau. Pitt kezébe tette, aki méregette egy darabig, aztán hosszú, csodálkozó fütty kíséretében visszaadta.
– Miből lehet? – kérdezte.
– Úgy tűnik, ólomból. – Beau a hüvelykujja körmével meg akarta karcolni a tárgyat, de nem sikerült.
– Mégsem ólom. Esküszöm, ez annál is nehezebb!
– Olyan, mint azok a fekete kövek, amiket néha a strandon lehet találni – mondta Pitt. – Tudod, azok a kavicsok, amiket évszázadokon át görgettek, csiszoltak a hullámok.
Beau a hüvelyk- és mutatóujja közé fogva a tárgyat, olyan mozdulatot tett, mintha el akarná hajítani.
– Olyan jó lapos, hogy legalább hússzor meg lehetne ugrasztani a vízen.
– Frászt! – ellenkezett Pitt. – Amilyen nehéz, legfeljebb kettőt kacsázna, aztán lesüllyedne.
– Fogadjunk öt dolcsiba, hogy legalább tízet tudok ugratni vele! – ajánlotta Beau.
– Rendben.
– Ajjaj! – Gyorsan ledobta a tárgyat, ami újból belesüllyedt félig a homokba, és a bal kezével elkapta a jobbját.
– Mi a baj? – kérdezte tőle értetlenül Pitt.
– Megszúrt ez a hülyeség! – válaszolta dühösen Beau. Megszorította a mutatóujját, aminek a végén meg is jelent egy vércsöpp.
– Szentséges isten! – adta megkönnyebbülten az ijedtet Pitt. – Halálos sebet kaptál!
– Menj a fenébe, Henderson! – vágott vissza fintorogva Beau. – Ez tényleg fáj. Mintha darázs csípett volna belém. Az egész karomban éreztem.
– Garantáltan számíthatsz egy jó kis szepszisre – jegyezte meg még mindig gúnyos hangon Pitt.
– Az mi?! – érdeklődött idegesen Beau.
– Túl hosszú volna elmagyarázni úgy, hogy értse is, Mr. Hipochonder! Egyébként is, csak hülyéskedem.
Beau lehajolt, és újból kezébe vette a fekete holmit. Óvatosan körbesimogatta az ujjával a peremét, de semmit nem talált rajta, amitől a szúrás származhatott volna.
– Induljunk már, Beau! –mondta újból, ezúttal már tényleg mérgesen Cassy. – Mennem kell! Mit vacakoltok ennyit?
– Jól van. Máris! – nyugtatta a lányt Beau. Pittre nézett, és vállat vont.
Pitt lehajolt, és ugyanonnan apró, éles üvegszilánkot emelt föl. – Nem lehet, hogy ez szúrt meg? – kérdezte.
– De – válaszolta Beau. Elég valószínűtlennek tartotta a dolgot, de hiába törte a fejét, más, elfogadható magyarázat nem jutott az eszébe. Meggyőzte hát magát róla, hogy a szilánk fúródott az ujjába.
– Beauu! – szólt összeszorított szájjal, végképp feldühödve a kocsiból Cassy.
A fiú megpördült, bevágódott a volán mögé, és önkéntelen mozdulattal a zakója zsebébe süllyesztette a fekete tárgyat. Pitt is beszállt a hátsó ülésre.
– Egészen biztos, hogy el fogok késni! – dühöngött Cassy, miközben elindultak.
– Mikor kaptál utoljára tetanuszoltást? – kérdezte Pitt könnyed hangon a hátsó ülésről a barátját.

Nagyjából másfél kilométernyire Costa büféjétől a Sellers család szokásos, a reggeli elindulás előtti, zűrzavaros perceit élte. A tágas családi kocsi motorja már halkan zúgott, hála Jonathannek, aki várakozva ült a volán mögött. Nancy, az édesanyja még a ház ajtajában állt. Sima, de elegáns kosztümöt viselt, ami tökéletesen illett a helyi gyógyszergyár kutató víruskutatójához: Alacsony termetű nő volt – a százhatvan centit sem érte el – Medúzáéra emlékeztető, erős szálú, göndör szőke hajjal.
– Gyere már, drágám! – kiáltott a férjének, Eugene-nek, aki még a konyhában állt, és a helyi lap ismerős riporterével beszélgetett telefonon. Miközben az mondott valamit, a kezét fölemelve jelezte, hogy egy pillanat, befejezi, és tényleg megy.
Nancy türelmetlenül toporogva figyelte húsz éve szeretett párját. Eugene pontosan annak látszott, aki volt: az egyetem fizikaprofesszorának. A felesége, hiába erőlködött, képtelen volt leszoktatni kopott, kifényesedett kordbársony öltönyéről, világoskék ingéről, és kötött nyakkendőjéről. Egyszer még arra is rászánta magát, hogy vegyen neki néhány új öltönyt, de azok használatlanul lógtak a gardróbban. Igaz, Eugene öltözködésének semmilyen szerepe sem volt abban, hogy Nancy hozzákötötte az életét. A középiskolában találkoztak, és a lány menthetetlenül szerelmes lett a jóképű, talpraesett, természetes humorral megáldott fiúba.
Megfordult, és elgondolkodva a fiát figyelte, akiben egyaránt fölfedezhette önmaga és a férje vonásait. Korábban, amikor megkérdezte tőle, mit csináltak előző este Timnél, mintha kicsit zavarba jött volna. Bizonytalan válaszai aggasztották Nancyt – nagyon jól tudta, micsoda nyomásnak vannak kitéve a tizenévesek, mennyi nehézséggel kell megbirkózniuk.
– Isten bizony, Art! – mondta Eugene a telefonba, elég hangosan, hogy Nancy is biztosan meghallja. – Ilyen erejű rádióhullámok nem származhattak a fizika tanszék egyetlen laboratóriumából sem. Azt tanácsolom, hogy a környéken működő rádióknál nézz szét! Az egyetemin kívül még kettő van. Lehet, hogy náluk hülyéskedett valaki. Nem tudom, csupán föltételezem.
Nancy türelmetlenül; bár együttérzéssel figyelte a férjét: Tudta, hogy senkit sem tud elutasítani, de ha nem fejezi be sürgősen a beszélgetést, mindhárman el fognak késni. A mutatóujját figyelmeztetően fölemelve, és a szavakat némán, csupán az ajkával formálva odaszólt: – Egy perc! – Miután Eugene bólintott, megfordult, és a kocsihoz ment.
– Ma reggel vezethetek végre? – kérdezte Jonathan.
– Nem hiszem, hogy ez lenne a legmegfelelőbb alkalom – válaszolta Nancy. – Máris késésben vagyunk. Húzódj arrébb!
Jonathan elégedetlenül felmordult. – Soha nem hiszitek el, hogy képes vagyok bármire!
– Ez nem igaz – utasította el a szemrehányást Nancy. – Az viszont igen, hogy nem engedlek olyankor vezetni, amikor sietnünk kell.
Az asszony becsúszott a volán mögé.
– Hol van már apa? – kérdezte Jonathan.
– Art Talbottal beszélget. – Nancy az órájára pillantott, és látva, mennyi az idő, idegesen megnyomta a kürtöt.
Eugene egy-két másodperc múlva fel is bukkant. Bezárta maga mögött az ajtót, fürgén a kocsihoz sietett, és beugrott a hátsó ülésre. Nancy gázt adva gyorsan kifarolt az úttestre, és elindult első úti céljuk, Jonathan iskolája felé.
– Ne haragudjatok, hogy feltartottalak benneteket! – törte meg a csöndet Eugene, miután már jókora utat maguk mögött hagytak. – Furcsa dolog történt tegnap este. Egy csomó tévé, rádió, de még garázsajtómotor is tönkrement az egyetem körzetében. Ti nem tapasztaltatok semmit, Jonathan? Nem kapcsoltátok be Timmel a rádiót, vagy a tévét negyed tizenegy körül? Ha jól tudom, Appletonék éppen arrafelé laknak.
– Mi?! – kérdezte indokolatlanul gyorsan és hangosan Jonathan. – Nem. Dehogy... olvastunk. Igen, olvastunk.
Nancy a szeme sarkából a fiára pillantott, és önkéntelenül azon töprengett, hogy mit csinálhatott valójában a gyerek.

– Hóó! – kiáltott fel Jesse Kemper. Ha nehezen is, de sikerült megakadályoznia, hogy az automatából vett, még gőzölgő kávéja az ölébe löttyenjen, miközben Vince Garbon, a társa a gázba jó erősen beletaposva, az elektronikai cikkekkel foglalkozó Pierson nagykereskedés raktára felé irányította a kocsijukat.
Jesse az ötvenes évei közepén járt, de még mindig karcsú, kisportolt volt. Akik nem tudták pontosan, hány éves, legfeljebb ha negyvennek gondolták. Vonzó megjelenéséhez elengedhetetlenül hozzátartozott dús bajusza, amely sikerrel ellensúlyozta hajának már észrevehető ritkulását.
Jesse a városi rendőrség hadnagya volt, és minden kollégája szerette. Ő volt az egyetlen néger a testületnél, de a vele szerzett kedvező tapasztalatokon felbátorodva a városi vezetés úgy döntött, hogy több négert is felvesz, hadd kerüljön összhangba a rendőrség összetétele a város lakosságáéval.
Vince megkerülte a raktárt, és jelzés nélküli autójukat a bejárat előtt álló járőrkocsi mellett fékezte le.
– Na, erre kíváncsi vagyok! – jegyezte meg Jesse, kiszállva a sofőr melletti ülésről.
Kávészünetükről tértek éppen vissza Vince-szel, amikor a bekapcsolva hagyott rádión közölték, hogy az egyik járőr betörésen érte tetten Eddie Howardot, a kisstílű csibészt. Eddie-t olyan jól ismerték már a rendőrök, hogy szinte a barátjuknak számított.
Jesse és Vince a raktárba lépve megtorpant, és miközben a jobbról, a padlótól a mennyezetig érő polcrendszer mögül érkező hangokat hallgatták, vártak egy kicsit, hadd alkalmazkodjon a szemük a benti sötéthez. Miután hozzászoktak, megkerülték a sarkot, és két, lazán a falat támasztó, egyenruhás rendőrbe ütköztek. Nem messze tőlük, a sarokba szorítva ott kucorgott Eddie Howard is. Közvetlenül előtte jókora, fekete-fehér foltos pitbull állt, lábait a betonpadlóhoz cövekelve, és rezzenéstelen, fekete szemét egy pillanatra sem vette le Eddie-ről.
– Kemper! Hála istennek! – kiáltott örömmel Eddie, beszéd közben még véletlenül sem moccanva. – Szóljon már, hogy vigyék innen ezt a fenevadat!
Jesse az egyenruhás rendőrökre pillantott.
– Értesítettük a tulajt, már el is indult – mondta az egyik. – Normális körülmények között csak kilenckor nyitnak.
A hadnagy fejbólintással nyugtázta a jelentést, majd visszafordult Eddie-hez. – Mióta kucorogsz ott?
– Egész kibaszott éjszaka! – válaszolta elgyötörve a tolvaj. – Meg sem mertem moccanni.
– Hogyan jutottál be? – érdeklődött tovább nyugodtan Jesse.
– Csak úgy. Besétáltam – mondta Eddie. – A közelben kószáltam, amikor az ajtó hirtelen magától kinyílt. Bejöttem, hogy megnézzem, nincs-e valami baj. Tudja, hogy van az. Segíteni akartam.
Jesse, mielőtt válaszolt volna, gúnyosan fölnevetett. – Úgy látom, Fidónak egészen más erről a véleménye.
– Ne hülyéskedjen már, Kemper! – próbált a lelkére beszélni Eddie. – Vitesse innen ezt a dögöt!
– Majd. Ha itt lesz az ideje – kuncogott a hadnagy, aztán megkérdezte a rendőröket: – Ellenőrizték az ajtót?
– Hát persze! – felelte az egyik.
– Erőszakos behatolásra utaló jelek?
– Azt hiszem, Eddie kivételesen az igazat mondja – közölte a rendőr.
Jesse komoly arccal, elgondolkodva megcsóválta a fejét. – Történtek ennél cifrább dolgok is az éjszaka!
– És mindegyik a városnak ezen a részén – tette hozzá Vince.

Sheila Miller a baleseti részleg bejárata előtt, a fenntartott helyen állította meg lehajtható tetejű, piros BMW-jét, és a jobb első ülést kissé előredöntve rápillantott használhatatlanná vált videomagnójára. Szerette volna az aktatáskájával és egy mappával együtt fölvinni az irodájába, de nem bízott benne, hogy sikerülni fog, amikor meglátta, ki száll ki a közelében leparkoló, fekete Toyota terepjáróból.
– Bocsásson meg, Mr. Henderson! – szólt oda Pittnek. Sheila fontosnak tartotta, hogy az osztályán dolgozókat névről ismerje. – Idejönne egy pillanatra?
Bár a mozdulataiból nyilvánvaló volt, hogy sietett, Pitt a neve hallatán megfordult, és mivel rögtön megismerte Dr. Millert, irányt változtatva odament a kocsijához.
– Tudom, hogy nagyon elkéstem – mondta idegesen. Dr. Millert úgy tartották számon az osztály dolgozói, mint a legkisebb fegyelmezetlenséget sem tűrő főnököt. Az alacsonyabb beosztásúak, főleg az elsőéves segédorvosok a háta mögött Sárkány Ladynek nevezték. – Ígérem, nem fog még egyszer előfordulni.
Sheila az órájára pillantott, majd vissza Pittre. – Jól tudom, ugye, hogy ősszel kezdi az orvosi egyetemet?
– Igen – válaszolta gyorsuló szívdobogással a fiatalember.
– Maga legalább jobban néz ki, mint akik idén jöttek – folytatta, mosolyát megfegyelmezve Sheila. Látta Hendersonon, hogy ideges, nem tudja mire vélni a szavait.
Pitt, a bóknak tűnő megjegyzés hallatán csak szótlanul bólintott. Fogalma sem volt róla, mit mondhatna. Gyanította ugyan, hogy az osztályvezető csak játszadozik vele, de egyelőre nem volt ebben biztos.
– Tudja mit? –kérdezte Sheila, és a fejével a kocsija hátsó ülése felé bökött. – Ha hajlandó felhozni ezt a videót az irodámba; elfelejtem égbekiáltó fegyelmezetlenségét, és nem teszek említést a dékánnak.
Pitt most már egészen biztos volt, hogy Dr. Miller csak dühös, de úgy érezte jobban teszi ha befogja a száját. Szó nélkül benyúlt hát a kocsiba, a hóna alá csapta a videomagnót, és követte a doktornőt az osztályra.
A szokásos délelőtti forgalmat leszámítva odabent tulajdonképpen nyugalom volt. Tizenöt-húsz beteg várakozhatott mindössze sürgősségi ellátásra, és a baleseti váróban is csak néhányan voltak. Az ügyeleti pultnál szolgálatot teljesítők barátságos mosollyal köszöntek Dr. Millernek, Pittet azonban értetlenül méregették, különösen az, akit föl kellett volna váltania.
A folyosón végighaladva már az irodája előtt jártak, amikor Sheila észrevette Kerry Winetropot, a kórház egyik, az orvosi berendezésekre felügyelő elektronikai műszerészét. Szólt neki, és Winetrop készségesen odasietett hozzá.
– A videóm tegnap szívrohamot kapott – mondta, és fejével a Pitt hóna alatt lévő készülékre bökött.
– Kérjen sorszámot, doktornő, ha csatlakozni akar a klubhoz! – válaszolta Kerry. – Mások készülékei is bedöglöttek. Valami kábelkisülés lehetett az egyetem környékén este tíz után. Már egy csomó masinát behoztak a kollégák.
– Kisülés. Értem – mondta Sheila, bár szó sem volt arról, hogy értette volna.
– Nekem a tévém robbant fel – jegyezte meg Pitt.
– Az enyém hála istennek ép.
– Be volt kapcsolva, amikor a videomagnó meghibásodott? – kérdezte Keny.
– Nem.
– Akkor azért nem esett baja – állapította meg a műszerész. – Ha be lett volna kapcsolva, most cseréltethetné a képcsövet.
– Meg tudná javítani a magnót? – kérdezte Sheila.
– Csak úgy, ha kicserélnék benne minden fontosabb alkatrészt – válaszolta Keny. – Őszintén szólva olcsóbb, ha vesz helyette egy újat.
– Jaj nekem! Ezen legalább már megtanultam beállítani az órát. Most kezdhetem elölről.

Cassy lélekszakadva rohant fel az Anna C. Scott középiskola lépcsőjén, és éppen akkor lépett az épületbe, amikor felhangzott az első óra kezdetét jelző csengetés. Gyorsan figyelmeztetve magát, hogy ha pánikba esik, attól csöppet sem lesz jobb, fölfutott az első emeletre, és sietve az osztályterem felé tartott. Egyhónapos iskolai gyakorlata közepén tartott angol irodalomból, és ez volt az első eset, hogy elkésett.
Az ajtó előtt megtorpanva – a sietségtől összeborzolódott haját igazította meg, és összegyűrődött pamutruháját simította le – tisztán hallotta a teremből kiszűrődő ricsajt. Számított Mrs. Edelman határozott, fegyelmező hangjára, de hiába várt, még, csupán a hangos beszélgetést és a kacagást hallotta. Óvatosan benyitott, és csodálkozva nézett körül a teremben.
A diákok csoportokba verődve, semmitől sem zavartatva beszélgettek. Egy részük állt, és volt, aki a radiátorra, vagy éppen a pad tetejére telepedett.
Beljebb dugva a fejét, Cassy megértette a szokatlan zűrzavar okát – Mrs. Edelman nem volt a teremben.
Nagyot nyelt, és közben érezte, hogyan szárad ki egyik pillanatról a másikra a szája. Hirtelen nem tudta, mit tegyen – minimális tapasztalatai voltak a középiskolásokkal, korábban csak elemi iskolában járt gyakorlaton. Érezve, hogy nincs más választása, mély lélegzetet vett, és az ajtót belökve a terembe lépett.
Senki sem figyelt rá. Cassy a tanári asztalhoz lépett, és megtalálta rajta Mrs. Edelman kézírásos üzenetét: Miss Winthrope! Néhány percet késni fogok. Kezd el nélkülem!
Az izgatottságtól hevesen dobogó szívvel Cassy végignézett az osztályon, és tehetetlennek, oda nem valónak érezte magát. Nem volt még tanár – egyelőre nem.
– Figyelem! – szólt a gyerekekre, de azok a fülük botját sem mozdították. Még hangosabban szólt, végül már kiabált, és attól végre csodálkozó csönd támadt. Harminc szempár szegeződött rá, az arcokon a kifejezés a meglepődéstől a rosszalláson át egészen a könnyed felháborodásig terjedt, mert volt mersze megzavarni, félbeszakítani valami fontos megbeszélést.
– Üljetek le! – mondta, és jobban remegett a hangja, mint szerette volna.
A diákok, ha vonakodva is, de engedelmeskedtek.
– Rendben van – állapította meg Cassy, inkább csak önmagát nyugtatva. – Tudom, hol tartotok a tananyagban, úgyhogy, amíg Mrs. Edelman megérkezik, akár beszélgethetnénk kicsit Faulkner írói stílusáról. Lássuk, ki kezdi?
Cassy várakozva körbehordozta a tekintetét az osztályon, de a gyerekek, akik néhány pillanattal előbb még mintha gyorsan pergő film szereplői lettek volna, mozdulatlan szobrokká merevedtek. Aki ránézett, annak is kifejezéstelen volt az arca, a tekintete. Egy vörös hajú srác szemtelenül megkockáztatta ugyan, hogy amikor feléje nézett, a száját csókra csücsörítse, de Cassy úgy döntött, inkább nem vesz tudomást róla.
Érezte, hogy a kínosan hosszúra nyúló csöndben a homloka gyöngyözni kezd az izzadságtól. Látta, hogy a második padsor végén egy szőke hajú fiú lehajtja a fejét, és elmélyülten matat valamit a hordozható számítógépén.
Lopva a tanári asztalon fekvő ülésrendre pillantott, és megkereste a fiú nevét: Jonathan Sellers.
Felnézett, és elszántan újra próbálkozott: – Hát jó! Tudom, vagány dolognak tűnik, hogy kikészítsetek, hiszen még csak egyetemista vagyok, és sokkal jobban ismeritek itt nálam a dörgést, de...
Cassy a mondatot nem tudta befejezni, mert nyílt az ajtó. A zajra rögtön megfordult, arra számított, hogy a szigorú fegyelmet tartó Mrs. Edelman érkezett meg, de nem. A helyzet még rosszabb volt – Mr. Partridge, az iskola igazgatója lépett a terembe.
Cassy végleg pánikba esett. Tudta Mr. Partridge-ról, hogy mogorva, a fegyelmet nagyon fontosnak tartó ember. Akkor találkozott vele, amikor fogadta az iskolai gyakorlatra beosztott egyetemistákat, és az igazgató az alkalmat megragadva rögtön a tudomásukra is hozta, hogy messzemenően nem ért egyet a programmal, és kizárólag felsőbb nyomás hatására hajlandó fogadni őket.
– Jó reggelt, Mr. Partridge! – préselte ki magából Cassy nagy nehezen a köszönést. – Segíthetek valamiben?
– Folytassa csak! – vakkantotta zordan az igazgató.
– Hallottam, hogy Mrs. Edelman késni fog, és úgy döntöttem, benézek kicsit.
– Természetesen. – Cassy visszafordult a faarccal ülő osztály felé, és megköszörülte a torkát. – Jonathan Sellers! – mondta tisztán érthetően a számítógépével foglalatoskodó fiú nevét. – Mi volna, ha te kezdenéd?
– Szívesen – válaszolta készségesen a srác.
Cassy halkan, megkönnyebbülten sóhajtott.
– William Faulkner az amerikai irodalom egyik legkiemelkedőbb alakja – kezdte Jonathan, mindent megtéve, hogy a hangja elfogulatlan legyen.
Cassy biztos volt abban, hogy a hordozható számítógép képernyőjéről olvassa a szöveget, de nem törődött vele. Valójában nagyon is hálás volt a találékonyságáért.
– Jellemző rá a ragyogó jellemábrázolás és a bonyolult meseszövés...
Tim Appleton; Jonathan padtársa szemmel láthatóan pukkadozott a nevetéstől, mivel látta, mit művel a barátja.
– Köszönöm – vágott közbe Cassy. – Most lássuk, hogyan nyilvánul meg mindez abban a novellában, amit mára el kellett olvasnotok. – A táblához lépett, és felírta rá, hogy "érzékletes jellemábrázolás", majd mellé azt is, hogy "összetett meseszövés". Még nem fejezte be; amikor nyílott, majd be is csukódott az osztályterem ajtaja, és hátrafordulva óriási megkönnyebbüléssel vette tudomásul, hogy a mogorva Partridge távozott.
Az osztállyal újból szembenézve örömmel látta, milyen sok kéz emelkedett a magasba. Mielőtt a jelentkezők egyikét felszólította volna, futó, de őszintén hálás mosolyt eresztett meg Jonathan felé. Nem esküdött volna meg rá, de úgy tűnt, hogy a fiú, mielőtt újra belemélyedt volna a számítógépébe, erősen elpirult.

3. FEJEZET

11.15

Az Olgavee Hall a közgazdasági egyetem egyik legnagyobb, meredeken emelkedő padsorokkal berendezett előadóterme volt. Bár nem tartozott a továbbképzősök közé, Beau külön engedély alapján részt vehetett a nekik szervezett, és a diákok körében különösen népszerű marketing kurzuson. Az előadások olyan érdekesek, izgalmasak voltak, hogy mindenki eljárt rájuk, és ezért is kellett az Olgavee termet kijelölni számukra. Minden héten más professzor tartotta őket, a diákok fantáziáját megmozgató, alapos előzetes felkészülést feltételező párbeszédet folytatva velük. Aki nem vette komolyan a kurzust, az jobban tette, ha gyorsan kimaradt róla, mert számíthatott arra, hogy bármelyik pillanatban kérdezhet valamit az előadó, és ha nem tud válaszolni, akkor csúnyán leég a többiek előtt.
Beau-nak ezen a napon szokatlanul nehéz volt odafigyelnie, és még csak nem is a professzor hibájából. Közvetlen szomszédai és önmaga legnagyobb mérgére egyszerűen képtelen volt abbahagyni az állandó fészkelődést. Az izmai hol itt, hol ott kezdtek sajogni, és egyszerűen nem tudott nyugton maradni a helyén. Ráadásul ott volt az a tompa, szűnni sehogy sem akaró fejfájás. Az egészet az tette még kényelmetlenebbé, hogy hátulról a negyedik sor közepén ült, közvetlenül az előadó tekintetének a vonalában. Ezúttal a visszájára sült el az az igyekezete, hogy az előadásra korán érkezve a legjobb helyek valamelyikét szerezte meg magának.
Látta a professzoron, hogy őt is rettenetesen zavarja a viselkedése, de fogalma sem volt róla, mit tegyen.
A dolog akkor kezdődött, amikor az Olgavee Hall felé tartott. Először csak az orrjáratában keletkezett erősen facsaró érzés, amitől többször is, jó erősen tüsszentenie kellett, majd nem sokkal utána elővette, és el sem igen rakta a zsebkendőjét, olyan gyakran kellett kifújnia az orrát. Először azt hitte, megfázott, de fokozatosan rájött, hogy ennél jóval többről van szó. A kellemetlen érzés az arcüregéről átterjedt a torkára, és különösen akkor volt nehéz, amikor nyelnie kellett. Hogy még kibírhatatlanabb legyen, a köhögése erősödött, és legalább olyan fájdalmas volt, mint a nyelés.
A közvetlenül előtte ülő fiú egy különösen hangos köhögőrohama után hátrafordult, és dühösen nézett rá.
Nemsokára – mintha nem lett volna éppen elég a kellemetlenségből – Beau-nak erősen fájni kezdett a nyaka. Megmasszírozta ugyan, hogy enyhítsen a feszítő érzésen, de semmit sem ért vele. Még zakója gallérjának az érintését is csak nehezen tudta elviselni. Eszébe jutott, hogy talán az ólomnehéz anyagból lévő, fura tárgy az oka rossz közérzetének, és rögtön ki is rakta maga elé a padra. Különösnek tűnt számára ott, a jegyzetlapjain heverve. Tökéletesen kerek formája, és hibátlan szimmetriája mesterséges előállításra utalt, ám mégsem tudta elképzelni, mi lehet. Még az is felmerült benne, hogy talán futurista papírnehezék, de az ötletet, mint túlságosan is prózait, rögtön elvetette. Valószínűbbnek tartotta, hogy kis méretű plasztika, de nem volt biztos ebben sem, és ha megkérdezték volna, mit ábrázol, semmilyen ötlete sem lett volna. Futólag eszébe jutott, hogy esetleg bevihetné a geológiaitanszékre, és megkérdezhetné, nem valami ritka természeti jelenség terméke-e, például geóda.
A tárgy eredete felől gondolkodva Beau futólag megvizsgálta a mutatóujja hegyét, és nagyon meglepődött azon, amit tapasztalt. A szúrás helyén halványkékre színeződött gyűrű közepén élénk vörös foltot látott. A kékes gyűrűn kívül; mintegy két milliméter szélességben fokozatosan halványuló, szintén vörös udvar helyezkedett el. A sebhelyhez hozzáérve enyhe fájdalmat érzett – mintha az orvosi rendelő laboratóriumában járt volna, és az ujját megszúrva vért vettek volna tőle valamilyen vizsgálathoz.
Gondolatait hidegrázás szakította félbe, és a rohamot egyből heves köhögés követte. Amikor végül sikerült összeszednie magát annyira, hogy újból normálisan lélegzett, eldöntötte, hogy nem erőlteti tovább a dolgot, bármit tesz is, nem tudja nyugodtan végigülni az előadást. Képtelen odafigyelni a professzorra, ráadásul őt és a diákokat is erősen zavarta a viselkedése.
Beau gyorsan összeszedte hát a jegyzeteit, zsebébe süllyesztette a – feltételezett – apró műalkotást, felállt, és többször bocsánatot kérve kiverekedte magát a padsorból. Távozása – a hely szűkössége miatt – meglehetősen nagy felfordulást keltett. Az egyik hallgató igyekezetében még le is sodorta a könyökével a padról a mappáját, ami kinyílt, és a jegyzetlapok szanaszét szóródtak.
Beau végre kijutott a padsorok közötti folyosóra, és mielőtt a terem felső végében a kijáraton sikerült volna távoznia, el tudta kapni az előadó rosszalló, a rendbontás miatti felháborodását kifejező pillantását. Az illető sajnos éppen azok közé tartozott, akiktől ajánlólevelet szeretett volna kérni.

A tanítás végén, érzelmileg és fizikailag is kimerültnek érezve magát, Cassy szinte csak vánszorogni volt képes, amikor a középiskola épületéből kilépve a patkó alakú kocsibehajtó felé tartott. A véget érni nem akaró délelőtt tapasztalatai meggyőzték arról, hogy tanítási szempontból az elemit sokkal jobban szereti, mint a középiskolát. Úgy találta, hogy a középiskolások csak önmagukkal és szűknek érzett korlátaik feszegetésével vannak elfoglalva. Adjatok nekem egy ártatlan, a tanárt még nem ellenségnek tekintő, harmadik osztályost, kiáltott fel magában önkéntelenül, miközben lefelé futott a lépcsőkön.
A délutáni nap egyenesen az arcába sütött, és tenyerével be kellett árnyékolnia a szemét, hogy nyugodtan végig tudjon pillantani a behajtón álló kocsikon. A terepjárót kereste, mert Beau reggel határozottan megígérte, hogy érte megy. Rendszerint korábban ott volt, mintsem kellett volna, ám ezúttal közbejöhetett valami, mert hiába kereste, sehol sem látta.
Tétován körülnézett, várakozásra alkalmas helyet keresve, és ismerős arcon akadt meg a szeme. Jonathan Sellersén, Mrs. Edelman osztályából. Cassy odament hozzá, és hátulról ráköszönt.
– Hi! – viszonozta az üdvözlést Jonathan, és egyből idegesen körülnézett, remélve, hogy az osztálytársai közül senki sem látja őket. Rettenetesen szégyellte ugyan, de nem tudta megakadályozni, hogy mélyen el is piruljon. Cassy volt a legcsinosabb, legszebb tanárnő, akivel életében találkozott, és az irodalomóra után meg is beszélte ezt Timmel.
– Köszönöm, hogy délelőtt megtörted a jeget – mondta Cassy. – Nagyon jókor jött a segítség. Egy ideig úgy éreztem magam, mintha temetésen lennék – a sajátomon.
– Szerencsém volt. Éppen meg akartam nézni, mit írtam Faulknerről a laptopomba.
– Bátor voltál, hogy felálltál. Köszönöm. Utánad mindenkinek megjött a hangja, pedig korábban attól féltem, hogy senki sem fog megszólalni.
– Hát, igen. Néha hülyén viselkedünk – ismerte be Jonathan.
Sötétkék családi kocsi kanyarodott a járda mellé. A vezetőülésből Nancy Sellers nézett feléjük, és nyitotta is rögtön az ajtót.
– Szevasz, anyu! – Jonathan hangja a szokásosnál kissé izgatottabbnak tűnt.
Nancy Sellers csillogó, sokat tudóan értelmes szemei ide-oda ugráltak tizenhét éves fia, és az ismeretlen, szexis, egyetemista korú nő között. Tisztában volt azzal, hogy Jonathan nők iránti érdeklődése, egy ideje megnövekedett, ám a helyzetet egy kissé hajmeresztőnek érezte.
– Bemutatsz az ismerősödnek? – kérdezte.
– Igen. Persze! – válaszolta Jonathan, a világ minden kincséért sem véve le a tekintetét a járdaszegélyről. – Miss Winthrope.
Cassy kissé előrehajolt, és kezet nyújtott. – Örülök, hogy megismerhetem, Mrs. Sellers! Szólítson nyugodtan Cassynek!
– Ahogy óhajtja! Cassy. – Nancy elfogadta az üdvözlésre nyújtott kezet, majd rövid, de annál kínosabbnak tűnő csend után megkérdezte, mióta ismerik egymást a fiával.
– Anyu! – nyögött fel Jonathan. Pontosan tudta, mire gondol az anyja, és úgy érezte, hogy pillanatokon belül, ott helyben a föld alá süllyed szégyenében. – Miss Winthrope irodalmat tanít, és gyakorlaton van nálunk.
– Értem! – válaszolta nem kis megkönnyebbüléssel Nancy.
– Anya víruskutató – folytatta Jonathan, mintegy magyarázatképpen arra, hogyan hangoztatott el az édesanyja szájából az előbbi ostoba kérdés.
– Nagyon fontos munka manapság – mondta elismerően Cassy. – Az egyetemi kórházban dolgozik?
– Nem. A Serotec gyógyszergyárban. A férjem viszont az egyetemen. A fizikai tanszék vezetője.
– Így már világos! – A lány hangjából érezni lehetett az őszinte elismerést. – Ezek után nem csodálkozom azon, hogy ilyen értelmes fiuk van.
Sellersék családi kocsija fölött átnézve Cassy meglátta Beau bekanyarodó Toyotáját.
– Nagyon örülök, hogy megismerhettem – búcsúzott el Nancytől, és még Jonathannek is odaszólt: – Még egyszer kösz a segítséget.
– Ugyan már! Semmiség – tartott ki szerényen korábbi véleménye mellett a fiú.
Cassy félig szökellve, félig futva Beau kocsija felé iramodott, Jonathan pedig elbűvölve nézte, hogyan mozog kemény feneke a szűk farmer alatt.
– Nos? Akarod, hogy hazavigyelek? – kérdezte Nancy, szavaival már-már durván megtörve a varázslatot. Ő is zavarban volt kissé, úgy érezte, olyasmi zajlik körülötte, amit képtelen pontosan felmérni.
Jonathan gondosan hátrarakta a hordozható számítógépét, aztán felkapaszkodott az első utasülésbe.
– Mit köszönt meg? – kérdezte Nancy, miközben elkanyarodtak a járdától. A szélvédőn át látta, hogy Cassy beszáll egy vonzó, vele nagyjából azonos korú fiatalember vezette dzsipbe, és ettől rögtön alábbhagyott a nyugtalansága. Nehéz feladat tizenéves fiú anyjának lenni: az ember egyik pillanatban még rettenetesen büszke a csemetéjére, a másikban viszont majd meghal az aggodalomtól. Folyton érzelmi hullámvasúton ül, és néha kétsége támad, vajon fogja-e bírni végig a menetet.
– Semmit. Mondtam már – válaszolta vállat vonva Jonathan.
– Jóságos isten! – jajdult fel Nancy. – Néha kifejezetten az az érzésem, hogy könnyebb a sziklából vizet fakasztani, mint belőled értelmes választ kipréselni!
– Akkor pihenj kicsit! – mondta az anyjának Jonathan. A dzsip mellett elhaladva újból Cassyre nézett, aki az első utasülésen foglalt helyet, és elmélyülten beszélgetett a kocsi vezetőjével.

– Rettenetesen nézel ki! – állapította meg Cassy. Oldalra fordulva ült, hogy jól lássa Beau arcát. A fiú halálosan sápadt volt, a homlokán csillogott a verejték, a szeme vörös és karikás.
– Kösz a bókot – válaszolta kényszeredetten Beau.
– Ne hülyéskedj! Mi a baj?
– Nem tudom – vallotta be a fiú, és hogy újabb köhögőrohamát visszafojtsa, a szája elé kapta a tenyerét. – A marketing előadás előtt kezdődött, és azóta egyre rosszabb. Azt hiszem, influenza. Fájnak a végtagjaim, a torkom kiszáradt; az orrom csöpög, fejfájásom van, meg minden, amit el tudsz képzelni.
Cassy Beau izzadságtól nyirkos homlokára tette a kezét. – Lázas is vagy – állapította meg.
– Érdekes, mert ugyanakkor fázom. Hazaszaladtam az előadásról, hogy lefeküdjek kicsit, de mihelyt magamra húztam a takarót, szörnyű hőség jött rám és lerúgtam magamról.
– Ágyban kellett volna maradnod – jelentette ki rosszallóan Cassy. – Akadt volna valaki, aki hazavisz.
– Nem tudtalak értesíteni, hogy nem jövök – válaszolta Beau.
– Férfiak! – kiáltott fel rosszallóan a lány, és már nyitotta is ki maga mellett az ajtót. – Képtelenek vagytok elismerni, ha bármi bajotok van.
– Mit csinálsz? – kérdezte értetlenül Beau.
Cassy nem válaszolt. Némán megkerülte a kocsit, és kinyitotta a Beau felőli ajtót. – Húzódj arrébb! – szólt rá ellentmondást nem tűrő hangon a fiatalemberre. – Én vezetek.
– Vezetni azért tudok.
– Ne vitatkozz! – mondta szigorúan a lány. – Nyomás! Gyerünk!
Beau-nak nem volt ereje, hogy tiltakozzon, és különben is, érezte – bár nem ismerte volna be – hogy jobban teszi, ha enged.
Cassy elindította a kocsit, és a sarkon ahelyett, hogy jobbra tekerte volna a kormányt, balra fordult.
– Hová mégy?! – kérdezte megütközve Beau. A feje annyira fájt, hogy kis híján széthasadt, és szeretett volna minél előbb visszakerülni az ágyba.
– Az egyetemi kórházba – válaszolta Cassy. – Csöppet sem tetszik, ahogy kinézel.
– Rendbe fogok jönni – ellenkezett Beau, de tovább nem folytatta. Pillanatról pillanatra rosszabbul érezte magát.
A hallgatóknak fenntartott betegszobákhoz a sürgősségi osztályon át lehetett eljutni, és ahogy beléptek, az ügyeleti pult mögött Pitt rögtön észre is vette őket.
– Te jóságos isten! – kiáltott fel, miután vetett egy pillantást Beau-ra. – Nite-ék halasztották el a felvételi beszélgetést, vagy egy női futballcsapat gázolt át rajtad?
– Muszáj állandóan hülyéskedni?! – motyogta szenvedően Beau. – Azt hiszem, influenzám van.
– Komolynak látszik – válaszolta a barátja. – Feküdj be hozzánk! A betegszobából úgyis átraknának.
Beau erőtlenül hagyta, hogy az egyik szobába vezessék. Pitt az egyik legszelídebb ápolónő gondjára bízta, aztán elsietett, hogy megkeresse a sürgősségi betegellátó valamelyik tapasztalt orvosát.
Az ápolónő és az orvos villámgyorsan kezelésbe is vette Beau-t, vért vettek tőle, infúziót kapott.
– Csak a biztonság kedvéért. Hogy ki ne száradjon – mondta az orvos, mutatóujjával megkopogtatva a magas állványra erősített infúziós üveget. – Úgy tűnik, ronda influenzája van, de a tüdeje, hála istennek, tiszta. Nem ártana azonban, ha legalább néhány óráig bent maradna a betegszobán, amíg lenyomjuk a lázát, és mérsékeljük kicsit a köhögését. Azalatt a vérvizsgálatot is elvégzik, és kiderül, van-e még valami, amit nem vettem észre.
– Nem akarok kórházban feküdni – panaszkodott Beau.
– Ha a doktor úgy látja jónak, hogy maradj, akkor maradsz! – utasította rendre Cassy. – Nem akarok hallani semmiféle ostoba, macsó szöveget!
Pitt villámgyorsan elintézett mindent, amire a betegfelvételhez szükség volt, és félóra sem kellett, Beau-t átvitték az egyik betegszobába. Tipikus kórházi szoba volt, műanyag padlóval, fém bútorral, televízióval, és az épület déli oldalán elterülő, gyepes térségre néző ablakkal. Beau kórházi pizsamát kapott, az öltönyét, egyéb ruhadarabjait beakasztották a szekrénybe, a karórája, a pénztárcája és a fekete, absztrakt szobrocska bekerült az éjjeliszekrény tetejére csavarozott, a betegek értékeinek szánt fémládikába, amit Cassy csukott be, otthoni telefonszámuk utolsó négy számjegyére állítva a számzárat.
Látva, hogy az elhelyezkedés rendben lezajlott, Pitt kimentette magát, és visszasietett az ügyeleti pulthoz.
– Kényelmes? – érdeklődött Cassy, miután kettesben maradtak. Beau a hátán feküdt, a szeme csukva volt – nagyon kimerült, és már az ápolónőtől kapott nyugtató is kezdte éreztetni a hatását.
– Amennyire lehet – válaszolta motyogva.
– A doktor azt mondta, pár órára elmehetek. Mire visszajövök, elkészül a véranalízis, és valószínűleg rögtön haza is vihetlek.
– Ne aggódj! Megvárlak – próbált viccelni Beau, és közben élvezte a puha takaróként lassan rátelepedő álmot. Amikor Cassy magára hagyta, már aludt, nem is hallotta, hogy a lány becsukta maga mögött az ajtót.
Mélyebben aludt, mint azelőtt bármikor, és közben még csak nem is álmodott. Pár órával azután viszont, hogy mély kómára emlékeztető állapotba merült, a teste halványan foszforeszkálni kezdett. Az éjjeliszekrényhez rögzített fémládikában a diszkosz alakú tárgy is ugyanazt tette, és különösen a peremén lévő nyolc kitüremkedés egyike fénylett nagy erővel. Aztán a különös holmi elvált a doboz aljától, és szabadon lebegni kezdett. A fénye egyre erősebbé vált, sugárba rendeződött, és olyan lett, mint a világűr mélyén világító, távoli csillag.
A sugárnyaláb mentén mozogva a különös dolog a doboz falához érkezve nem állt meg, sőt le sem lassult, hanem sziszegő hangot adva, és a méretével megegyező, tökéletesen szabályos, kör alakú lyukat hagyva maga mögött, áthatolt a fémen.
Miután a zárt térből kijutott, sugárnyalábja Beau-ra szegeződött, és a fiatalember testéből áradó, sugárzó fény rögtön fölerősödött. A tárgy Beau jobb szeméhez közelített, és néhány milliméternyire megállt a levegőben. A fénye fokozatosan elhalványult, és visszanyerte eredeti, fekete színét.
Az apró tárgyból fényszikrák pattantak ki, amelyek Beau szemhéját vették célba. A fiatalember jobb szeme egy-két másodperc múlva kinyílt, miközben a másik csukva maradt. A pupilla szokatlanul nagyra tágult, körülötte a szivárványhártya csupán keskeny gyűrűt alkotott.
Elektromágneses hullámok hatoltak Beau nyitott szemébe, többségében a látható fénytartományból. Egy komputer áttöltötte memóriája tartalmát egy másikba, a művelet csaknem egy órán át tartott.

– Hogy van a kedvenc betegetek? – kérdezte Cassy az ügyeletes pulthoz lépve. Pitt csak ekkor vette észre a lányt – a sürgősségi ellátóban nagy volt a nyüzsgés, és rengeteg dolga akadt.
– Amennyire tudom, jól – válaszolta. – Benéztem hozzá néhányszor, és a nővér is. Úgy aludt, mint a jóllakott csecsemő. Azt hiszem, meg sem moccant. Nagyon kifáradhatott.
– Megjött a vérvizsgálat eredménye?
– Meg, és tökéletesen rendben volt. A fehér vérsejtjei egy picit sokan vannak ugyan, de csak a mononukleáris limfociták.
– Hé! Ne felejtsd el, hogy laikussal beszélsz! – figyelmeztette a fiút Cassy.
– Bocs! Az egésznek a lényege az, hogy nem kell bent feküdnie. Otthon pedig a szokásos: sok folyadék, aszpirin, pihenés és gondos, szerető ápolás.
– Mit kell elintéznem, mielőtt elviszem?
– Semmit – mondta Pitt. – A papírokat már kitöltöttem. Gyere! Segítek kivinni.
Pitt engedélyt kért a távozásra a főnővértől, tolószéket keresett, és elindult Cassyvel a betegszoba felé.
– Gondolod, hogy szükség lesz tolószékre? – kérdezte menet közben, aggódva a lány.
– Majd meglátjuk. Elég gyöngén állt a lábán, amikor behoztad.
A betegszoba ajtajához érve Pitt halkan bekopogott, és miután nem kapott választ, bedugta a fejét.
– Ahogy gondoltam – állapította meg, és az ajtót szélesre tárva begördítette a tolószéket. – Csipkerózsikánk meg sem moccant.
A széket a fal mellé állította, és Cassyvel szemközt ő is odaállt az ágyhoz.
– Na, mit mondtam? – kérdezte a lányt. – A megtestesült nyugalom. Adj neki egy csókot, lássuk, békává változik-e!
– Felébresszük? – kérdezte Cassy, nem véve tudomást Pitt viccelődési kísérletéről.
– Ha nem tesszük, elég nehéz lesz hazavinni.
– Olyan békésen alszik. És sokkal jobban is néz ki, mint amikor elmentem. A színe egészen normális.
– Szerintem is – értett egyet Pitt.
Cassy lehajolt, és Beau-t halkan szólítva óvatosan, majd – mivel a fiú nem reagált – erősebben megrázta a karját.
Beau kinyitotta a szemét, előbb a lányra, aztán a barátjára nézett. – Helló! Hogy vagytok? – kérdezte.
– Azt hiszem, inkább mi kérdezhetnénk, te hogy vagy – felelte Cassy.
– Én jól. – Beau pillantása gyorsan körbejárta a szobát. – Hol vagyok?
– A kórházban.
– Mit keresek itt? – érdeklődött Beau.
– Nem emlékszel? – Cassy aggódva összeráncolta a homlokát.
Beau nemet intett. Félrehajtotta a takarót, és lerakta a padlóra a lábát.
– Nem emlékszel, hogy rosszul lettél az előadáson? – kérdezte újból Cassy. – Arra sem, hogy behoztalak?
– De igen – válaszolta Beau. – Már rémlik. Igen, emlékszem. Szörnyen éreztem magam. – Pittre nézett. – Mit adtatok nekem? Egészen újjászülettem.
– Úgy tűnik, elsősorban kiadós alvásra volt szükséged. Kaptál némi infúziót, hogy ki ne száradj, de azon kívül lényegében semmit.
Beau felállt, és jólesően nagyot nyújtózkodott.
– Gyakrabban kellene bejárnom infúzióra – mondta, és közben megakadt a tekintete a tolószéken. – Hát ez meg minek?
– Neked, ha netán szükséged lenne rá – válaszolta Pitt. – Cassy azért jött, hogy hazavigyen.
– Az biztos, hogy tolószék nem kell. – Beau köhögött kicsit, és fájdalmas grimaszt vágott. – A torkom változatlanul kapar, köhögök is, de azért csak menjünk minél előbb. – A szekrényhez lépett, kivette a ruháját, és bement a fürdőszobába. – Cassy, kivennéd az órámat, meg a tárcámat a dobozból? – szólt ki a behúzott ajtó mögül.
Cassy az éjjeliszekrényen fekvő dobozhoz lépett, és beállította a zár számkombinációját.
– Ha nincs rám szükség, megyek vissza a helyemre – mondta közben Pitt.
A lány feléje fordult, és a dobozra nem is nézve nyúlt Beau holmijáért. – Drága vagy, hogy rögtön intézkedtél – mondta, és Beau óráját és pénztárcáját kiemelve becsapta a doboz fedelét. Pitthez lépett, és megölelte. – Kösz a segítséget.
– Szívesen, amikor csak kell – válaszolta kissé zavarban a fiatalember, és a tekintetét gyorsan a cipője orrára szögezte. Cassy, még ha nem is akarta, értett hozzá, hogyan hozza izgalomba.
Beau, ingét a nadrágjába gyűrve, megérkezett a fürdőszobából. – Kösz, haver! – mondta, és barátságosan Pitt karjába bokszolt. – Tényleg nagyon rendes voltál.
– Örülök, hogy jobban vagy. Viszlát. – Pitt megragadta a tolószéket, és már indult is.
– Nagyon rendes srác – mondta Beau, amikor kettesben maradtak.
Cassy egyetértően bólintott. – Jó orvos lesz. Tényleg törődik az emberekkel.

4. FEJEZET

22.45

Charlie Arnold harminchét éve dolgozott az egyetemi kórházban, azóta, hogy tizenhét éves korában úgy döntött, elég volt a tanulásból. A gazdasági részlegnél alkalmazták kertészként; évekig lelkiismeretesen füvet nyírt, bokrokat ápolt, virágágyakat gondozott, de aztán a virágpor-allergiája miatt abba kellett hagynia. Megbecsült alkalmazott lévén, a gazdasági hivatal nem akarta elküldeni, takarítói állást ajánlott neki, Charlie pedig elfogadta, és azt a munkát is kedvvel, lelkiismeretesen végezte. Különösen meleg napokon még jobban is örült, mintha a szabadban kellett volna lennie.
Charlie szeretett egyedül, a saját belátása szerint dolgozni. A takarítók vezetője megmondta, mely szobákat kell rendbe tennie, és nekilátott. Ezen az estén eggyel többet kapott a megszokottnál – az egyik, hallgatóknak fenntartott betegszobát. Ezeket mindig könnyebb volt kitakarítani, mint a kórtermeket, amelyeknél soha nem tudhatta előre, mibe fog belebotlani. Az mindig attól függött, mi baja volt az illetőnek, aki addig benne feküdt. Néha bizony eléggé össze kellett szednie magát, hogy bírja gyomorral.
Halkan fütyörészve nyitotta ki az ajtót, és tolta be maga előtt a takarítószerszámaival megrakott kocsit, hogy aztán csípőre tett kézzel megálljon, és körülnézzen a szobában. Ahogy azt előre gyanította, nem várt rá több feladat, mint törölgetés, és fertőtlenítős padlófelmosás. A fürdőszobába ment, és látta, hogy nem is használták.
Charlie mindig a fürdőszobával kezdte. Vastag gumikesztyűjét felhúzva kisikálta a zuhanytálcát, a mosdót, fertőtlenítette a vécékagylót, aztán feltörölte a padlót.
A szobában lehúzta az ágyneműt, eligazgatta a matracot, és minden vízszintes felületet, az ablakpárkányt is, gondosan letörölgetett. Már éppen a padlót kezdte felmosni, amikor a szeme sarkából észrevett valamit. Oldalra fordult, és a betegek értékeinek szánt, az éjjeliszekrényen álló, zárható kazettára meredt. Tudta, hogy ostobaság, amit gondol, mégis úgy tűnt neki, hogy a doboz világít, mintha nagyon erős fényforrás lett volna benne. Énnek persze semmi értelme sem volt, hiszen a kazetta fémből készült, és bármilyen erős lámpát rakott volna bele valaki, a fénye nem hatolhatott át a falán.
Charlie a vödréhez támasztotta a felmosórongy nyelét, és az éjjeliszekrényhez ment, azzal a határozott szándékkal, hogy belenéz a dobozba. Egyméternyire azonban megtorpant. A kazettából jövő sugárzás erősebbé vált, és érezte is az arcán a melegét.
Charlie első gondolata az volt, hogy jobban tenné, ha kimenekülne a szobából, de aztán elbizonytalanodott. A látvány zavarba ejtő volt – kissé ijesztő, ugyanakkor rendkívül érdekes.
Charlie legnagyobb csodálkozására a doboz falából szikrák pattantak ki, sziszegő hang hallatszott, mint amilyet ívhegesztés közben lehet tapasztalni. Charlie kezét önkéntelenül az arca elé emelte, hogy védje a szikráktól, ám a szikrázás, ahogy elkezdődött, hirtelen meg is szűnt. Ahonnan korábban a szikrák pattogtak, ezüstdolláros nagyságú, pörgő, vörösen izzó korong jelent meg, és füstölgő szélű lyukat hagyva maga mögött, előjött a dobozból.
Charlie-t annyira megdöbbentette a különös jelenés, hogy mozdulni sem tudott. Az apró, pörgő diszkosz lassan az ablak felé indult, alig egyméternyire mellette haladva el. Az ablaknál, mintha az éjszakai égbolt látványában akart volna gyönyörködni, megállt, majd kis idő múlva a fénye vörösről fehér izzásra változott, és koronaszerű gyűrű is megjelent körülötte.
Charlie nem tudta legyőzni a kíváncsiságát, közelebb ment a rejtélyes tárgyhoz. Tudta, ha elmeséli, amit látott, senki nem fogja elhinni. A karját lefelé fordított tenyérrel kinyújtva néhányszor elhúzta a tárgy fölött, hogy megbizonyosodjon arról, hogy nem valami vékony huzalon lóg. El sem tudta képzelni, hogyan működik, mi tartja fenn a levegőben. Érezve a melegét, a tenyerét begörbítette; és óvatosan közelebb vitte a tárgyhoz. A kisugárzás kellemes vált, melegen simogatta a bőrét, és amikor a tenyere a koronához ért, a bizsergés erősödött.
A tárgy mindaddig tudomást sem vett Charlie-ról, amíg a kezével el nem takarta az éjszakai égboltot. Akkor azonban függőlegesen elmozdult, és mielőtt Charlie bármit is tehetett volna, szempillantás alatt kerek lyukat égetett a tenyerébe. Hús, csont, inak, idegek és véredények – mind egy szempillantás alatt gázneművé vált, elpárolgott.
Charlie felkiáltott, de inkább a meglepődéstől, mintsem a fájdalomtól. Az egész olyan elképesztően gyorsan történt! Hátraugrott, és mélységes megdöbbenéssel bámulta átlyukasztott tenyerét, érezve az égett hús mással össze nem téveszthető bűzét. A seb nem vérzett, mivel az égés lezárta az erek végét. Éppen idáig jutott a megfigyelésben, amikor a sugárzó tárgyat övező fényburok növekedni kezdett, mintegy harminc centiméter átmérőjű gömbbé változott.
Búgó hang keletkezett, és rövidesen olyan erősen szólt, hogy már bántotta a dobhártyáját. Ugyanakkor Charlie érezte, hogy valamilyen erő az ablak felé ragadja. Rémülten az ágyba kapaszkodott épen maradt kezével, de megállni nem tudott, a lába kiszaladt alóla. A fogát összeszorítva erőlködött, és meg is tartotta magát, bár az ágy vele együtt elmozdult kissé. A fülsiketítő zúgás és a mozgás mindössze néhány másodpercig tartott, aztán olyan hang hallatszott, mint amikor az ajtó becsapódik.
Charlie megpróbált felállni, de képtelen volt, a lábizmai teljesen elernyedtek, nem tartották meg, a lába összecsuklott alatta. Érezte, hogy nagy baj történt vele, és szeretett volna segítségért kiáltani, de a hangja elhalt, és különben is, annyi nyál gyűlt össze a szájában, hogy képtelen volt beszélni. Maradék erejét összeszedve megpróbálta az ajtóhoz vonszolni magát, de hiába. Egy métert sem tett meg, amikor hevesen öklendezni kezdett, majd a tudatára sötétség borult, és már nem is érzékelte a testén végigfutó, utolsó, heves rángást.

5. FEJEZET

2.10

A lakás, ahhoz képest, hogy két diák bérelte, viszonylag tágas; szépen berendezett volt, és lévén az emeleten, még némi kilátás is nyílott belőle. Cassy és Beau szülei is azt akarták, hogy a gyerekük normális környéken lakjon; és készek voltak kifizetni a lakbért, amikor úgy döntöttek, hogy ott hagyják a kollégiumot, és önálló lakásba költöznek: A szülök viszonylag könnyen beleegyeztek ebbe, mert Cassy és Beau is lelkiismeretesen tanult, és az együttélés semmit sem rontott az eredményeiken.
Nyolc hónapja találtak rá a lakásra, együtt festették ki és bútorozták be. A berendezés nagyobbik része fehér bútor volt, a függönyöket színes ágyneműből varratták meg ízlésesen.
A hálószóba ablaka keletre nézett, és ez néha zavaró volt az erős reggeli napsütés miatt. Nem lehetett sokáig lustálkodni, ám hajnali kettő után nem sokkal még sötét volt, leszámítva az utcai lámpák halványan bevetődő fényét.
Mélyen aludtak, Cassy az oldalán, Beau a hátán. Cassy, szokásához híven, időnként forgolódott, Beau azonban meg sem rezzent. Ugyanolyan mozdulatlanul feküdt a hátán, mint délután a kórházi betegszobában.
Pontosan kettőkor Beau behunyt szeme halványan foszforeszkálni kezdett, mint annak az öreg ébresztőórának a mutatója, amit Cassy a nagymamájától örökölt, és a feje mellett, az éjjeliszekrényen tartott. A sugárzás fokozatosan erősödött, és néhány perc múlva Beau-nak a szeme is felpattant. A pupillái ki voltak tágulva, mint a jobb szeméé délután, és mindkét szemgolyója különös módon fénylett.
A fény ereje még kicsit nőtt, majd csökkenni kezdett, végül a pupillák visszanyerték eredeti fekete színüket. A szivárványhártya is fokozatosan összehúzódott a normális nagyságára, Beau pedig pislogott néhányat, és rájött, hogy ébren van.
Lassan felült, és ahogy a kórházban is, ébredés után, néhány pillanatig nem tudta, hol van. Tekintetét a szobában körbejártatva tétován megpróbált tájékozódni, majd fölemelte mindkét kezét, és hajlítgatni kezdte az ujjait. Másnak érezte a kezeit, mint korábban, de képtelen lett volna megmondani, mi a különbség. Tulajdonképpen valami furcsa, megmagyarázhatatlan módon az egész teste más volt, mint addig.
Megfogta Cassy vállát, és enyhén megrázta. A lány a hátára fordult, résnyire nyitott szemmel Beau felé nézett, és miután látta, hogy a fiatalember ül, nehézkesen ő is a könyökére támaszkodott.
– Mi történt? – kérdezte álmosan. – Hogy vagy?
– Remekül – válaszolta Beau. – Tökéletesen.
– Nem köhögtél?
– Egyelőre nem. A torkomat sem érzem.
– Miért ébresztettél fel? Hozzak valamit?
– Nem, köszönöm – mondta Beau. – Arra gondoltam, hogy talán lenne kedved megnézni valamit. Gyere!
Fölkelt, megkerülte az ágyat, és a kezét megfogva Cassyt is fölsegítette.
– Most akarsz mutatni valamit? – kérdezte a lány értetlenül, és az ébresztőórára pillantott.
– Ebben a pillanatban – válaszolta Beau, és már húzta is maga után a nappaliba, a teraszra nyíló tolóajtóhoz. Amikor oldalra lépett, hogy utat adjon, Cassy végre tiltakozni kezdett.
– Nem mehetek ki! Anyaszült meztelen vagyok.
– Gyere már! – biztatta Beau. – Senki nem lát bennünket. Csak egy percig tart az egész, és ha nem megyünk rögtön, akkor elmulasztjuk.
Cassy hirtelen nem tudta, mit tegyen. A gyönge fényben nem látta jól Beau arcát, de a hangja őszintének tűnt. Mégsem tudta kizárni a lehetőségét, hogy az egész csak valami buta beugratás.
– Ajánlom, hogy tényleg érdekes legyen – mondta fenyegetően, rászánva végre magát arra, hogy kilépjen a teraszra.
Az éjszaka szokatlanul hűvös volt, és Cassy fázósan maga köré fonta a karját, de még úgy is reszketett, és egész teste libabőrös lett.
Beau szorosan mögé lépett, és hogy ne fázzon annyira, magához ölelte. A korlátnál álltak, és a tiszta, felhőtlen, sötét égboltot nézték.
– Na jó. Mit kell látnom? – kérdezte a lány.
Beau az északi égbolt felé mutatott. – Figyeld a Fiastyúkot a Bika csillagképben!
– Mi ez? Csillagászati ismeretterjesztés?! – Cassy nem is próbálta titkolni megütközését. – Éjjel kettő múlt tíz perccel! Mióta érdeklődsz a csillagképek iránt?
– Nézd! – parancsolt rá Beau.
– Nézem én, csak fogalmam sincs arról, mit kell látnom.
Ebben a pillanatban – mintha gigászi tűzijáték kezdődött volna – egyetlen pontból szétrajzó, fényes, hosszú csóvát húzó meteorok raja röppent szét az égen.
– Istenem! – kiáltott fel Cassy, és lélegzet-visszafojtva figyelte a fényes hullócsillagokat. A látvány annyira lenyűgöző volt, hogy még a hidegről is megfeledkezett. – Soha nem láttam még ilyet. Gyönyörű volt. Ezt hívják meteorhullásnak?
– Azt hiszem – felelte bizonytalanul Beau.
– Lesz több is? – kérdezősködött tovább Cassy, tekintetét változatlanul arra a pontra szögezve, ahonnan a fényes szikraeső eredt.
– Nem. Ennyi volt. – Beau elengedte a lányt, és visszakísérve a lakásba, behúzta a teraszajtót.
Cassy egyenesen az ágyhoz futott, és belevetette magát. Amikor Beau a hálószobába ért, már a füléig felhúzott takaró alatt kucorgott, reszketett a hidegtől, és rászólt a fiatalemberre, hogy gyorsan bújjon hozzá, és melegítse fel.
– Boldogan.
Szorosan egymáshoz simultak, és Cassy remegése hamarosan alább is hagyott. A fejét a fiú vállgödréből kivéve megpróbált Beau szemébe nézni, de túl sötét volt a szobában, hogy láthassa a tekintetét. – Köszönöm, hogy felébresztettél, és megmutattad a meteoresőt – mondta. – Először azt hittem, valami hülye viccet eszeltél ki. Csak azt áruld el, honnan tudtad, hogy éppen most lesz?!
– Már nem emlékszem – válaszolta Beau. – Valahol biztosan hallottam róla.
– Az újságban olvastad esetleg?
– Nem hiszem. – Beau elgondolkodva megvakarta a feje búbját. – Tényleg nem emlékszem rá.
– Mindegy, nem lényeges – vont vállat Cassy. – Az a fontos, hogy láttuk. Hogyan ébredtél fel?
– Nem tudom – mondta erre is. Beau.
Cassy oldalra-fordult, felkapcsolta az éjjeli lámpát, és komoly arccal a fiatalemberre nézett, és az, a homlokráncolását látva, enyhén elmosolyodott.
– Biztos, hogy jól vagy? – kérdezte.
– Igen. Biztos – válaszolta Beau. – Nagyszerűen érzem magam. 

6. FEJEZET

6.45

Felhőtlen, tiszta reggel volt, a levegőt szinte harapni lehetett. A látóhatár szélén emelkedő hegyek is olyan élesen látszottak, hogy aki nézte, azt hihette, kinyújtott kézzel is megérinthetőek lennének. Az általában száraz talajt hűs harmat borította, a vízcsöppecskék szikrázó gyémántokként fénylettek.
Beau megállt, és magába szívta a csodálatos látványt, amiről úgy érezte, mintha először tárult volna a szeme elé. Alig tudott betelni a távoli hegyek változatos színeinek pompájával, és azt kérdezte magától, miért nem figyelt rá korábban és gyönyörködött el benne.
Lezserül volt öltözve, trikót, farmert és papucscipőt viselt, még csak zoknit sem húzott. Enyhén megköszörülte a torkát; a köhögése csaknem teljesen elmúlt, és nem fájt már a nyelés sem.
A házukat megkerülve a parkolóba ment, annak is a legtávolabbi végébe, és ott, a beton mellett a homokban meg is találta azt, amit keresett. Három fekete, absztrakt szobrocskát, ugyanolyanokat, mint előző nap, a Costa büféje előtti parkolóban. Fölvette, leporolta, és egyenként külön zsebbe süllyesztve elrakta őket.
Elégedetten, mert sikerült teljesítenie a küldetését, visszaindult a házba.
A lakás hálószobájában, Cassy feje mellett megszólalt az ébresztőóra. A lány utálta ugyan a hangját, de kénytelen volt a saját éjjeliszekrényén tartani, mert Beau-nak megvolt az a rossz szokása, hogy ha megszólalt, rögtön rátenyerelt, mielőtt bármelyikük is igazán fölébredt volna.
Cassy kinyúlt a takaró alól, és lenyomta a késleltető gombot, tíz isteni percet adva ezzel még magának. Átfordult a másik oldalára, és a kezét előrenyújtotta, hogy megrázza – először, de távolról sem utoljára – Beau-t, akiről mindent el lehetett mondani, csak azt nem, hogy könnyen ébred.
Ujjai azonban csak a hűvös lepedőt érintették, és hiába tapogatózott, nem talált semmit. Cassy kinyitotta a szemét, és akkor látta, hogy Beau nincs az ágyban.
Csodálkozva, hogy olyan korán fölkelt, ülő helyzetbe tornázta magát, és hallgatózott, nem jön-e zaj a fürdőszobából. A lakás azonban tökéletesen csöndes volt. Beau nem matatott a fürdőszobában, és Cassy aggódni kezdett, hogy nem azért kelt-e föl, mert rosszul érezte magát.
A köntösét gyorsan magára kapva kiment a nappaliba, és már éppen azon volt, hogy szólítsa a fiút, amikor meglátta – az akváriumhoz hajolt éppen. Cassy figyelte, ahogy jobb keze mutatóujját az üveghez szorítja, és olyan érzése támadt, mintha a Beau ujjhegye az akvárium lámpájának a fényét magába gyűjtve fényleni kezdett volna.
A jelenettől megdöbbenve csak állt mozdulatlanul, és várta, mi fog történni. Hamarosan az összes hal Beau felé fordult, oda úszott, ahol az ujja az üveghez ért, és amikor elmozdította az ujját, a halak engedelmesen követték.
– Hogy csinálod ezt? – kérdezte csodálkozva Cassy.
A váratlan hangtól Beau fölegyenesedett, elvette a kezét az akváriumtól, a halak pedig rögtön szétrajzottak a vízben.
– Nem is hallottam, hogy fölkeltél – válaszolta Beau kedves mosollyal az arcán.
– Azt látom. Hogyan csináltad, hogy a halak odagyűltek hozzád?
– Kutya legyek, ha tudom – mondta a fiatalember.
– Talán azt hitték, hogy meg akarom etetni őket. – Cassyhez lépett, és sugárzó mosollyal átölelte a vállát. – Csodálatosan nézel ki.
– Persze! El tudom képzelni. – Cassy két kézzel beletúrt a hajába, és a tarkóján összefogva kissé megemelte. – Akár a Miss Amerika versenyen is indulhatnék, nem? – Beau-nak a szokásosnál is szebben fénylő, kék szemébe nézett. – Te vagy a csodálatos – mondta neki.
– Csodálatosan is érzem magam. – Beau lehajolt, szájon akarta csókolni, de Cassy kiszökött a karjából.
– Stop! – mondta figyelmeztetően. – A leendő szépségkirálynőnek még fogat is kell mosnia. Nem akarom, hogy kellemetlen reggeli szájszag miatt kizárjanak a versenyből.
– Óriási tévedés volna, ha megtennék – felelte ingerkedő mosollyal Beau.
– Látom, megint formában vagy – jegyezte meg Cassy, és egy pillanatra játékosan beletúrt a fiú hajába.
– Mondtam már, remekül érzem magam.
– Úgy tűnik, futó kis influenza volt. Büszke lehetsz magadra, hogy ilyen hamar meggyógyultál.
– Azt hiszem, illene megköszönnöm, hogy berángattál a kórházba. Ott jöttem rendbe.
– Pedig az orvos és az ápolónő semmit sem csinált – mondta Cassy. – Ők maguk állították.
– Akkor ez valami új, gyors lefolyású influenza. – Beau lazán megrántotta a vállát. – Én mindenesetre nem panaszkodom, amiért túl rövid ideig tartott.
– Én sem – értett egyet Cassy, és megfordulva a fürdőszoba felé indult. – Mi volna, ha főznél egy kávét, amíg lezuhanyozom?
– A kávé már kész – válaszolta Beau. – Mindjárt töltök egy csészével.
– Nocsak! Milyen hatékonyak lettünk hirtelen! – jegyezte meg a lány, a fürdőszobába menet.
– Ebben a szállodában ötcsillagos a kiszolgálás – vágta rá Beau.
Cassy nagyon csodálkozott a fiú gyors gyógyulásán. Ahogyan kinézett, amikor a középiskola előtt beszállt mellé a kocsiba, nem gondolta volna, hogy ilyen hamar rendbe jön. Kinyitotta, beszabályozta a zuhanyt, és amikor a víz olyan meleg volt, amilyet ő szeretett, alá állt. Először a haját tartotta a bő sugár alá – minden reggel megmosta.
Éppen a sampont dörzsölte bele, amikor hallotta, hogy Beau megkocogtatja a zuhanyfülke falát. Anélkül, hogy a szemét kinyitotta volna, szólt, hogy tegye csak le a kávét a mosdó szélére.
A fejét előrehajtva éppen a habot öblítette ki a hajából, amikor meghallotta, hogy Beau belép mellé a fülkébe.
Csodálkozva nyitotta ki a szemét, és még jobban elképedt, mert látta, hogy a fiú ruhástul érkezett, még a cipőjét sem húzta le.
– Mi az ördögöt csinálsz? – kérdezte döbbenten, a nevetésével küszködve Cassy. Annyira váratlan, meglepő volt a látvány, hogy a rekeszizma összerándult, muszáj volt kacagnia.
Beau nem válaszolt, csak magához rántotta a lány csuromvizes, meztelen testét, és az ajkára tapadva hosszú, érzéki, izgató csókot adott.
Cassy levegőért kapkodott, és nevetett, mert annyira abszurdnak érezte, amit csináltak. Beau is kacagott, és hagyta, hadd ömöljön végig rajta a víz.
– Őrült vagy! – mondta a lány, még mindig sampontól habos hajjal.
– Helyesebb, ha úgy mondod, hogy megőrülök érted – válaszolta Beau, és az ujja már a nadrágszíján matatott.
Cassy segített kigombolni és lehúzni izmos válláról a vizes inget. Nagyon szokatlannak érezte a helyzetet, különösen az általában rendszerető, precíz Beau-val, de határozottan izgató volt. Csodálatosan magától jött az egész, és Beau szenvedélye csak fokozta az izgalmát.
Később, a szenvedély hullámaiból felbukkanva Cassy mást is érzett. Nem csupán szokatlan körülmények között, hanem szokatlan módon is szeretkeztek. Beau nem úgy ért hozzá, mint korábban. Nem tudta volna pontosan meghatározni, mit csinált másképp, csak azt érezte, hogy nagyszerű dolgokat művel vele, és ő azt rettentően élvezi. Mintha a szenvedély csúcsán is érzékenyebb, odafigyelőbb lett volna a megszokottnál.

Pitt fölemelte a karját, hatalmasat nyújtózkodott, aztán megnézte az ügyeleti pulton az órát. Majdnem fél nyolc volt, közeledett maratoni, huszonnégy órás ügyeletének a vége. Elképzelte, milyen csodálatos lesz, ha végre elnyújtózhat az ágyán, és a szemét becsukva a nyakába húzhatja a takarót. Szánalommal gondolt szerencsétlen bent lakó segédorvosokra, akiknél a harminchat órás ügyelet is megszokott dolognak számított.
– Érdemes volna megnézned azt a szobát, ahol azt a szegény takarítót találták – mondta Cheryl Watkins. Cheryl volt az egyik nappali ügyeletes nővér, és nemrég állt munkába.
– Mi olyan érdekes benne? – kérdezte Pitt. Jól emlékezett még a férfira, akit nem sokkal éjfél után vittek a sürgősségi ellátóba, miután a másik takarító megtalálta. Az orvosok megpróbálták életre támasztani, de hamar fel is hagytak az erőfeszítéssel, mert a beteg teste már kihűlt.
Nem volt nehéz eldönteni, hogy meghalt, csak azt nem tudták pontosan megállapítani, mi is végzett vele. A kezén vértelen lyukat találtak, amit az egyik orvos szerint elektromos égés is okozhatott, csupán az volt a bökkenő, hogy az illetőt olyan szobában találták meg, ahol nem volt semmilyen magasfeszültségű árammal üzemelő készülék.
Egy másik orvosnak feltűnt, hogy a holttest szeme vastagon hályogos, és ez azért volt meglepő, mert a takarító évente átesett a munkavállaláshoz kötelező felülvizsgálaton, és a kartotékján nem szerepelt ilyen jellegű betegség. A kollégái is határozottan állították, hogy nem volt semmilyen, külsőleg is látható baja. A hályognak tehát nagyon rövid idő alatt kellett kialakulnia, de az orvosok ennek a lehetőségét kizárták. Nem hallottak arról, hogy ilyesmi – akár erős áramütés hatására – bárhol, bárkinél is előfordult volna.
A tény, hogy a halál közvetlen okát nehéz volt megállapítani, különböző találgatásokra adott alkalmat. Senki nem tudott azonban semmi biztosat mondani, és a holttestet elvitték boncolásra, hogy az állapítsa meg majd a tragédia okát.
– Jobb lesz, ha a saját szemeddel látod – válaszolta Cheryl. – Ha én mondanám, még azt hinnéd, hülyéskedem. Maradjunk annyiban, hogy különös látvány!
– Legalább pár szóban mondd el! – biztatta Pitt. Túl fáradt volt ahhoz, hogy végigvonszolja magát a hosszú folyosón, hacsak nem valami különleges dologról van szó.
– Nézd meg! – tartott ki korábbi javaslatánál Cheryl, és ott is hagyta, sietett a szokásos reggeli eligazításra.
Pitt szórakozottan megkopogtatta a homlokát a golyóstollával. A gondolat, hogy valami rendkívülit láthat, nem hagyta nyugodni, és utánakiáltva a lánynak, megkérdezte, melyik szobáról is van szó.
– A betegszobáról! A hallgatókéról! – kiabálta vissza Cheryl. – Annyian nyüzsögnek ott, hogy el sem tévesztheted.
A kíváncsiság végleg felülkerekedett a fáradtságán. Ha sokan vannak ott, mondta magában, akkor talán számára is akad valamilyen tennivaló. Feltápászkodott, és fáradt léptekkel elindult a folyosón; hála istennek a hallgatói betegszoba legalább nem volt olyan messze. Az is az eszébe jutott, hogy ha valóban olyan különös, akkor talán Cassyt és Beau-t is érdekelni fogja a dolog, hiszen előző nap a barátja még ott feküdt.
Az utolsó sarkon túl egész kis tömeget vett észre. Ahogy közeledett a szobához, benne is egyre nőtt az érdeklődés, hogy mi lehet Beau volt szobájával.
– Mi történt? – kérdezte egyik évfolyamtársát, aki a hallgatóknak szánt programba bekapcsolódva szintén a kórházban dolgozott. A lányt Carol Grossmannek hívták.
– Fogalmam sincs – válaszolta. – Amikor be tudtam kukkantani, úgy tűnt, mintha Salvador Dali járt volna benne, de senki nem értékelte a humoromat.
Pitt értetlenül nézett rá, és miután Carol nem volt hajlandó bővebb magyarázattal szolgálni, nekilátott, hogy átfurakodjon a tömegen. Annyian voltak körülötte, hogy a könyökét is használnia kellett, és úgy meglökte az egyik bámészkodó nőt, hogy annak a kezében lévő pohárból a hófehér köpenyére loccsant a kávéja. Amikor az illető dühösen megfordult, hogy lássa, kinek köszönheti a kellemetlenséget, Pittnek a lélegzete is elállt a rémülettől. Amilyen pechje volt, éppen Dr. Sheila Millerrel hozta össze a végzet!
– A fenébe! – dühöngött Sheila, lerázva a kézfejéről a forró kávé csöppjeit. Hosszú fehér köpeny volt rajta, és a széles galléron több barna folt éktelenkedett.
– Rettenetesen sajnálom – mentegetőzött zavartan Pitt.
Sheila a fiatalemberre emelte szürke szemét. Nagyon szigorú volt szorosan hátrasimított, feszes kontyba fogott, szőke haja, az izgatottságtól kipirult arca.
– Mr. Henderson! – mondta kemény hangon. – Remélem, nem olyan szakterületet választ, ahol elengedhetetlen a jó mozgáskoordináció. Semmi esetre sem ajánlom például, hogy szemsebész legyen.
– Szerencsétlen véletlen volt – próbálta békíteni Pitt.
– Hát persze! Ezt szokták mondani az első világháború kitörésére is – válaszolta Sheila. – Aztán mi lett belőle! Ha jól tudom, maga írnok az osztályon. Mit keres itt ilyen lelkesen, az isten szerelmére?
Pitt kétségbeesetten próbált elfogadható, a puszta kíváncsiságon kívül egyéb indokot találni, és közben a szobába is benézett. Remélte, hogy talán észrevesz valamit, ami ötletet ad neki, de a látványtól nem lett okosabb, csak még jobban megdöbbent.
Az első dolog, ami megragadta a figyelmét, hogy az ágy vége erősen eltorzult – mintha felhevítették, és az ablak felé hajlították volna a fémet. Az éjjeliszekrénnyel ugyanaz történt, őt, a szobában az összes tárgy elveszítette eredeti alakját, megcsavarodott, kinyúlt, mintha karamellből lett volna. Az ablak megolvadt, majd újból megszilárdult üvege cseppkőre emlékeztetőn lógott alá a párkányról.
– Mi az ördög történt itt? – kérdezte Pitt.
– Éppen azért vannak itt ezek a szakemberek, hogy megállapítsák – válaszolta összeszorított fogán keresztül Sheila. – Legyen szíves, és tűnjön el innen! Menjen vissza a helyére!
– Máris – felelte készségesen Pitt.
Vetett még egy gyors pillantást a furcsán szétfolyt, alaktalanná vált szobára, aztán – óvatosabban, mint ahogy érkezett – sietve visszavonult. Közben képtelen volt szabadulni a gondolattól, hogy nem sok jót tett további pályafutásának azzal, hogy magára haragította a Sárkány Ladyt.

– Elnézést ezért a kis incidensért! – fordult a mellette állókhoz Sheila. Amikor Pitt meglökte, éppen Jesse Kemper nyomozóhadnaggyal, és a társával, Vince Garbonnal beszélgetett.
– Semmi gond – válaszolta Jesse. – Úgysem látom sok értelmét, hegy itt legyünk. Rettenetesen fest ugyan ez a szoba, de nem olyan, mintha bűntény történt volna benne. Talán jobb volna megkérdezni valamelyik tudóst, hátha meg tudja állapítani, nem villám csapott-e be ide.
– De hát nem is volt vihar az éjszaka! – vitatkozott Sheila.
– Tudom. – Jesse tehetetlenül széttárta a karját. – Ön is mondta azonban, hogy a műszakiak szerint magasfeszültség nem lehetett. A fickó viszont úgy néz ki, mint akibe áramot vezettek, úgyhogy nem marad egyéb lehetőség, mint a villám.
– Nem hiszem, hogy az lett volna – vitatkozott tovább a doktornő. – Nem vagyok kórboncnok, de rémlik, hogy ha valakibe villám csap, lyukat semmiképpen sem üt a testén. Végigszalad rajta, és rendszerint a lábon át távozik, néha ráégetve a cipőjét. Földelésnek azonban itt nyoma sincs. Inkább nagyon erős lézersugár pusztítására utalnak a jelek.
– Látja, ez eszembe sem jutott! – kapott az ötleten Jesse. – Használnak lézert a kórházban? Valaki talán hülye szórakozásból belőtt ide egy sugarat.
– Természetesen vannak orvosi lézereink – válaszolta Sheila – de egyik sem olyan nagy teljesítményű, hogy akkora lyukat tudna ütni, mint amekkorát Mr. Arnold kezén láttunk. Ráadásul nem tudom elképzelni, hogy lézer okozta volna a bútorok torzulásait.
– Hát, ez már nem az én területem – mondta Jesse. – Ha a boncolás gyilkosságot állapít meg, akkor tovább foglalkozunk az üggyel. Addig viszont szerintem jobban tenné, ha tudósokat hívna, hogy nézzenek körül.
– Már értesítettük az egyetem fizikai tanszékét.
– Azt hiszem, okosabbat egyelőre nem tehettek volna. – A hadnagy a zsebébe nyúlt, és kis kártyát vett elő. – Mindenesetre itt a névjegyem. – Richard Halprinnak, az egyetemi kórház vezetőjének, és Wayne Martineznek, a kórház biztonsági szolgálata főnökének is adott egyet. – Nyugodtan hívjanak föl, ha van valamilyen fejlemény! Őszintén mondom, nagyon érdekel a dolog. Fura esetek történtek mostanában éjszaka. Több megmagyarázhatatlan dologba botlottam, mint egész eddigi szolgálati időm alatt, pedig már harminc éve vagyok a rendőrségnél. Telehold lenne, vagy mi a fene?

Az előadás végén a zene fölerősödött, a végső cintányércsattanást követően a planetárium kupolája elsötétedett, utána rögtön be is kapcsolták a terem világítását. A nézők tapssal, lelkes füttyel köszönték meg az élményt, és egyből tárgyalni kezdték egymással, mi mindent láttak. A termet többnyire kisiskolások töltötték meg a tanáraikkal, néhány kísérő szülővel, Cassy és Beau volt az egyetlen felnőtt pár.
– Ez igazán érdekes volt – jegyezte meg Cassy. – Jószerével már el is felejtettem, milyen is egy planetáriumi előadás. Utoljára iskolás koromban, Miss Korthtal, a földrajztanárnőmmel láttam.
– Nekem is tetszett – válaszolta lelkesen Beau. – Fantasztikus látni, hogyan néz ki földi szemmel a galaxis.
Cassy pislogott egyet, és némi csodálkozással nézett a fiatalemberre. Kissé különösnek találta ugyanis a megfogalmazást.
– Gyere! – mondta vidáman Beau, nem véve tudomást csodálkozásáról. – Próbáljunk meg kikerülni innen, mielőtt a gyerekhad elindul!
Kéz a kézben kijöttek a teremből, és nekivágtak a planetáriumot a természettudományi múzeumtól elválasztó, tágas gyepnek. Az utcai árustól chilivel és marinált hagymával ízesített hot dogot vettek, és egy terebélyes fa alá, a fűre leülve jóízűen enni kezdték.
– Azt sem tudtam már, milyen jó érzés néha lógni – folytatta két falat között a megkezdett témát Cassy. – Még szerencse, hogy ma nem volt próbatanításom. Egy dolog a főiskoláról lógni, és megint más a tanítást elmulasztani. Ha órám lett volna, biztosan nem tudok itt lenni.
– Örülök, hogy sikerült csinálnunk egy szabadnapot – mondta Beau.
– Csodálkoztam, amikor előálltál az ötlettel. Ez az első eset ugye, hogy lógsz?
– Aha.
– Mi történt?! Égészen új Beau-val van dolgom? – kérdezte nevetve a lány: – Először szerelmes vadállatként viselkedsz, ruhástul beugrasz utánam a zuhany alá, utána pedig három előadást is kihagysz. Ne érts félre! Eszemben sincs panaszkodni!
– A te hibád, hogy így viselkedem – válaszolta Beau, és a maradék hot dogot lerakva tréfásan magához rántotta Cassyt. Meg is akarta csókolni, de a lány résen volt, és a kezét maga elé kapva sietve eltakarta az arcát.
– Várj egy kicsit! – kérte nevetve. – Csupa chiliszósz a szám.
– Minél fűszeresebb, annál jobb – válaszolta Beau.
Cassy papír zsebkendővel letörölte a szája széléről a szószt. – Mi ütött beléd?
Beau nem válaszolt, inkább hosszan, szenvedélyesen megcsókolta a lányt, aki ettől is, akárcsak a zuhany alatti váratlan, de igen kellemes támadástól, erősen izgalomba jött.
– Hűha! Ha így folytatod, világklasszis Casanova lesz belőled – mondta, és hátát a fának vetve jó mélyeket lélegzett, hogy megnyugodjon valamelyest. A fölfedezés, hogy fényes nappal, mindenki szeme láttára olyan erősen izgalomba tud jönni, őt magát is meglepte.
Beau nem válaszolt, elégedetten visszatért a hot dogjához, és miközben az újabb falatot rágta, a tenyeréből emlőt formálva a szeme fölé, a nap felé nézett.
– Mit mondtak, milyen messze is van a Föld a Naptól? – kérdezte.
– Nem is tudom – válaszolta Cassy. A csók után egészen más gondolatok kötötték le a figyelmét, és nem volt kedve csillagászati távolságokról beszélgetni. – Száznegyvenkilencmillió kilométer talán.
– Igen! Száznegyvenkilencmillió. Ez azt jelenti, hogy a napkitörés hatása valamivel több mint nyolc perc alatt ér ide.
– Tessék?! – Cassy ezt a megjegyzést megint nem tudta hova tenni. A planetáriumi előadásban szó sem volt napkitörésről.
– Nézd! – szólt izgatottan Beau, és a nyugati égboltra mutatott. – Nappal van, és mégis látni a holdat.
Cassy is beárnyékolta a szemét, a jelzett irányba nézett, és valóban, ha halványan is, de látta a világos égbolton a hold korongját. Figyelte egy-két másodpercig, majd újból Beau felé fordult, aki szinte gyerekes lelkesedéssel örült a látványnak. Úgy látszott azonban, hogy a hangulata ragadós, mert Cassyt is öröm töltötte el.
– Miért éppen a planetáriumot választottad kikapcsolódásul? – kérdezte.
Beau vállat vont. – Puszta kíváncsiságból – mondta. – Szerettem volna kicsit többet megtudni erről a gyönyörű bolygóról. Gyere, ugorjunk be a múzeumba! Van hozzá kedved?
– Miért ne? – fogadta el az ajánlatot Cassy.

Jonathan kivitte a szabadba az ebédjét; szép időben utált a zsúfolt iskolai büfében enni, különösen, ha Candee sem volt ott. Az udvar közepén álló zászlórudat megkerülve a baseballpálya tribünje felé tartott, mert tudta, hogy az Candee kedvenc helye, oda szokott félrevonulni, ha már zavarja a nagy nyüzsgés. Ahogy közelebb ért, látta is, hogy jól okoskodott – a lány valóban ott ült, a legfelső sorban.
Integettek egymásnak, aztán Jonathan nekiiramodott a meredek lépcsőnek. Enyhe szellő fújt, fel-felkapdosta Candee szoknyájának a szélét, és kínzóan izgalmas részleteket mutatott meg a combjából. Jonathan futás közben is izgatottan nézegetett feléje, de azért úgy, hogy a dolog ne legyen túl feltűnő.
– Szia! – köszönt Candee, amikor odaért.
– Szia! – Jonathan ledobta magát, és elővette az egyik mogyoróvajas és banános szendvicsét.
– Pfuj! – A lány a puszta látványtól is megborzongott. – El sem tudom hinni, hogy te képes vagy ezt megenni!
Jonathan nézegette egy darabig a szendvicset, aztán jóízűen beleharapott. – Én szeretem – mondta.
– Mit szólt Tim a rádiójához? – érdeklődött Candee.
– Még mindig maga alatt van. Szerencsére már nem gondolja, hogy mi rontottuk el. Egy haverunk bátyjának a rádiójával is ugyanaz történt.
– Megkaphatjuk még a kocsit?
– Tartok tőle, hogy nem – felelte Jonathan.
– Akkor hogy csináljuk? – kérdezte lesújtva Candee.
– Nem tudom. Bárcsak ne lennének olyan fafejűek a szüleim, ha a kocsinkról van szó. Úgy kezelnek néha, mint egy tizenkét évest. Csak akkor engedik meg, hogy vezessek, ha ők is ott vannak.
– A te szüleid legalább megengedték, hogy jogosítványt szerezz. Az enyémék csak akkor egyeznek bele, ha már elmúltam tizennyolc – panaszkodott Candee.
– Borzalmas! Ha velem ilyet próbáltak volna csinálni, biztosan elszököm otthonról. Persze, mi értelme van a jogosítványnak, ha nem használhatja az ember? Dühít, hogy a szüleim nem hajlandók jobban megbízni bennem. Nem vagyok hülye, sorozatban viszem a jó jegyeket, nem kábítószerezek.
Candee látványosan az égre nézett, mintha azt várta volna, hogy rögtön leszakadt.
– Amit kipróbáltunk, az nem kábítószer – jelentette ki Jonathan. – És hányszor csináltuk? Csak kétszer!
– Nézd! – figyelmeztette a lány, és az iskola gazdasági bejárata felé mutatott, ahová a komolyabb terhet hozó teherautók szoktak beállni. A kapu az alagsor szintjén volt, és lejtős rámpán lehetett lejutni, közvetlenül a baseballpálya mögött.
– Nem Mr. Partridge az, az ápolónővel? – kérdezte Jonathantől.
– De igen. És milyen rossz bőrben van! Nézd meg, ahogy Miss Golden tartja! Még a köhögését is hallani.
Abban a pillanatban ősöreg Lincoln bukkant föl az épület sarkánál, és kezdett leereszkedni a rámpán. Candee és Jonathan rögtön megismerte a kocsi volánjánál ülő Mrs. Partridge-ot; akit a tanulók maguk között csak Miss Röfiként emlegettek. Úgy tűnt, hogy Mrs. Partridge legalább olyan erősen köhög, mint a férje.
– Micsoda pár! – jegyezte meg Jonathan.
Miközben Candee-vel a jelenetet figyelték, Miss Goldennek sikerült a kocsihoz támogatnia, és beültetnie az igazgatót. Mrs. Partridge nem szállt ki az autóból.
– Kutyául néz ki – mondta Candee.
– Miss Röfi még rosszabbul – válaszolta Jonathan.
A kocsi hátratolatott a rakodótéren, megfordult, és elindult visszafelé a rámpán. Félúton lehetett csak, amikor az oldalával nekiütközött a betonfalnak, és az jócskán végigkarcolta. Jonathan a csikorgó hangtól erősen összerezzent.
– Ennyit a dukkózásról – mondta.

– Az isten szerelmére, mit keresel még itt?! – háborgott Cheryl Watkins. Az ügyeletes pult mögött ült, és elképedve nézte a lengőajtón belépő Pittet. A fiatalember szeme karikás volt, messziről lerítt róla a kimerültség.
– Nem tudtam aludni. Gondoltam, visszajövök, és megmentek az orvosi karrieremből annyit, amennyit még lehet.
– Mi az ördögöt beszélsz? – kérdezte értetlenül Cheryl.
– Ma reggel, amikor megnéztem azt a szobát, szörnyű baklövést követtem el – válaszolta Pitt.
– Éspedig? – Cheryl látta, hogy valóban nagy gondban van, és kezdett komolyan aggódni érte. Pittet mindenki szerette az osztályon.
– Véletlenül meglöktem a Sárkány Ladyt, és a fekete ráömlött a hófehér köpenyére – mesélte a fiatalember – Rettenetesen dühbe gurult. Rögtön tudni akarta, mit keresek ott, én meg, amilyen fafej vagyok, hirtelen nem tudtam kitalálni semmilyen épeszű magyarázatot.
– Ajjaj! – osztotta Pitt elszörnyedését Cheryl. – Dr. Miller nem szereti, ha a hófehér köpenye bepiszkolódik, különösen korán reggel
– Mint azt mindannyian tudjuk is – zárta le a szentenciát a fiatalember. – Mondanám, ha bűbájosan viselkedett volna, de sajnos nem. Gondoltam hát, ha már nem tudok aludni; visszajövök, hogy az orvosi munka iránti töretlen hűségemmel és odaadásommal kiengeszteljem kicsit.
– Nem fog ártani, bár ez már messze több, mint amit bárki elvárhat tőled – állapította meg Chery. – A segítség egyébként mindig jól jön, és félve tisztelt főnökünk is biztosan értesülni fog az önfeláldozásodról. Mi volna, ha segítenél kicsit a betegfelvételnél? Az egyszerűbb esetekkel te is tudod, mit kell csinálni. Ronda közlekedési baleset volt vagy egy órája, és a nővérek még mindig azokkal vannak elfoglalva, akiket a mentők behoztak.
Örülve, hogy feladatot kapott, ráadásul olyat, amit még szeretett is, Pitt a hóna alá csapta a felvételi lapokat tartalmazó tömböt, és elindult a betegváró felé. A listáján elsőként Sandra Evans, négyéves kislány szerepelt.
A váróvá szélesedő folyosószakaszon Pitt tisztán érthetően elkiáltotta a nevet, és a műanyag székeken várakozók közül rögtön föl is emelkedett egy anya a kislányával. A nő korai harmincas lehetett, meglehetősen ápolatlan külsejű, a gyerek viszont igazi szőke hajas baba, csak éppen szemmel láthatóan beteg és piszkos. Koszos pizsama volt rajta mindössze, és erősen elhasznált köntös.
Pitt intett, hogy kövessék, az egyik vizsgálóba vezette őket, és lerakta a kislányt az asztalra. A kék szemek fáradtan néztek rá, a gyerek arca sápadt, enyhén verejtékező volt. Olyan rosszul érezhette magát, hogy még a szokatlan, kicsik számára ijesztő kórházi környezet sem zavarta.
– Maga az orvos? – kérdezte gyanakodva az anya, aki túl fiatalnak találta Pittet.
– Az írnok – válaszolta a fiatalember. Elég régen dolgozott már a sürgősségi osztályon, és elég sok, szakképzett ápolónők által korábban megszűrt beteget vett fel ahhoz, hogy ne szégyellje a beosztását.
– Mi a baj, kicsim? – kérdezte a gyerektől, ráerősítve sovány kis karjára a vérnyomásmérőt.
– Influenzája lehet – szólt közbe rögtön az anya. – Ma reggel kapta el, köhögni kezdett, betaknyosodott. Soha nincs nyugta az embernek a gyerekeitől.
A kislány vérnyomása rendben volt. Miközben levette a készüléket, Pitt színes ragtapaszt vett észre a tenyerén.
– És látom, meg is vágtad magad – mondta, és hozzálátott, hogy megmérje a testhőmérsékletét.
– Egy kő harapott meg az udvaron – válaszolta Sandra.
– Mondtam már, hogy ne füllents! – kiáltott rá Mrs. Evans. Nyilvánvaló volt, hogy az asszony nagyon a türelme végén jár
– Nem füllentek – védekezett megbántódva a kislány.
Mrs. Evans olyan arcot vágott, mintha csak azt akarta volna kérdezni Pitt-től: – Mit tehetek?
– Sok kő harapott már meg? – kérdezte mosolyogva a fiatalember a gyerektől. A hőmérőre nézett, és felírta a lapra, hogy Sandrának 39,4 °C a láza.
– Csak egy – felelte a kislány. – Egy fekete.
– Akkor tanácsos lesz vigyáznunk fekete kövekkel! – Pitt felállt, és szólt az anyának hogy figyeljen Sandrára, amíg megérkezik az orvos, és eldönti, mi legyen a kicsivel.
Visszament az ügyeletes pulthoz, és a lapot berakta az ellátásra váró betegek rekeszébe, ahol az első, szabaddá váló orvos megtalálhatta. Már éppen le akart ülni, amikor vadul kivágódott a bejárati lengőajtó.
– Segítsenek! – kiáltott rá egy görcsben remegő asszonyt az ölében cipelő, elkeseredett férfi. Imbolyogva vitte a nőt, és félő volt, hogy erejét vesztve bármelyik pillanatban elejtheti.
Pitt volt az első, aki odaugrott hozzá, és pillanatnyi tétovázás nélkül, a nőt átvéve tőle, megszabadította terhétől. Neki is nehéz volt tartania az asszonyt, akinek a teste meg-megrándult a görcsös rohamtól.
Cheryl Watkins futott hozzá, néhány segédorvos, és a segélykiáltást meghalló Dr. Sheila Miller is kiszaladt az irodájából.
– A gyorskezelőbe! – adta ki sietve az utasítást, látva, milyen állapotban van a nő.
Pitt, anélkül, hogy megvárta volna a tolószéket, sietve becipelte az asszonyt a szobába, és Sheila segítségével fölfektette az asztalra. Eközben – aznap már másodszor – találkozott a tekintete a doktornőével. Éppen csak összevillant a szemük, de az üzenet, amit a pillantás továbbított, ezúttal egészen más volt, mint korábban.
Pitt a dolgát elvégezve hátrébb húzódott, helyét ápolónők és orvosok vették át. Nézte őket egy darabig, és azt kívánta, bárcsak tartana már ott a tanulásban, hogy ő is közéjük állhatna, és részt vehetne a munkájukban.
A csapat, Sheila irányításával, hamar megszüntette a görcsöt, ám amikor ott tartottak, hogy megállapítsák, mi is idézhette elő, a beteget újabb, az előzőnél is hevesebb roham kapta el.
– Miért csinálja ezt?! – kérdezte elkeseredve, tehetetlen rémülettel a hangjában a férje. A lázas munkában el is feledkeztek arról, hogy ő is ott van, és végül az egyik ápolónő a folyosóra kísérte. – Cukorbeteg, de rohama még sohasem volt. Ilyesminek nem lenne szabad történnie. Úgy értem, hogy csak megfázott, és köhögött egy kicsit. Fiatal még. Valami nagy baj van. Érzem.
Pár perccel azután, hogy a férj kiment a szobából, Sheila felkapta a fejét, és a szívműködést jelző monitorra pillantott. A szívdobbanások ritmusának hirtelen változása keltette föl a figyelmét.
– Nagyon nem tetszik ez nekem... – mondta.
A szívritmus teljesen egyenetlenné vált, és mielőtt bárki meg tudott volna szólalni, megszólalt a monitor vészcsengője: a beteg fibrillált.
A belső hangosbeszélő rögtön leadta a figyelmeztetést, és a riasztást hallva újabb orvosok siettek a vizsgálóba. Pitt is visszatért, félrehúzódott, hogy véletlenül se legyen az útjában senkinek. Érdekesnek, egyben ijesztőnek találta, ami körülötte történt, és arra gondolt, vajon tud-e majd valaha is annyit, hogy részt vehessen ehhez hasonló vészhelyzet megoldásában.
Az orvosokból, ápolónőkből álló csapat lázasan, teljes odaadással dolgozott, de hasztalan. Az addig a beteg fölé hajolva ténykedő Sheila egy idő után fölegyenesedett, és fáradtan végighúzta a kézfejét izzadt homlokán.
– Kész – mondta leverten. – Elveszítettük. – Mielőtt kimondta volna, a monitoron már harminc perce csak fénylő vonal húzódott keresztbe.
A többiek szomorúan szegték le a fejüket.

Az öreg rugós kézimérleg halkan megnyikordult, amikor Dr. Curtis Lapree belerakta a serpenyőjébe Charlie Arnold máját, és a mutató fölfelé ugrott a skálán.
– Hát, ez normális – állapította meg Curtis.
– Mást várt talán? – kérdezte Jesse Kemper, aki Vince Garbonnal együtt beugrott, hogy megnézze a boncolást. Mindkét rendőr szabályszerűen be is öltözött, nyakban és csuklóban zárt fehér köpenyt vett fel.
Sem Jesset, sem Vince-et nem zavarta különösebben a látvány. Az évek során rengeteg boncolásnál voltak már jelen, különösen Jesse, aki tizenegy évvel idősebb volt Vince-nél.
– Nem – felelte Curtis. – A máj normálisnak tűnt, normális volt a tapintása, úgyhogy a súlya is normális kellett hogy legyen.
– Van valamilyen ötlete arról, hogy mi ölhette meg szegény fickót? – faggatta tovább az orvost Jesse.
– Nincs. Úgy látszik, ez is egyike lesz a megoldatlan rejtélyeknek.
– Ne keserítsen el! Azt szeretném, ha megmondaná, hogy bűncselekmény történt-e vagy baleset?
– Nyugalom, hadnagy! – nevette el magát Curtis. – Csak ugrattam. Egyébként akár tudhatná is már, hogy a boncolásnak a szervek feltárása csak az első része. Ebben az esetben a mikroszkópos vizsgálat lesz a fontosabb. Egyelőre fogalmam sincs arról, mitől keletkezhetett az a lyuk a kezén. Nézze csak meg! – Curtis fölemelte Charlie Arnoldnak a testről leválasztott kezét. – Tökéletes kör alakja van.
– Okozhatta golyó? – kérdezte Jesse.
– Annyi golyó ütötte sebet látott már, hogy akár rögtön válaszolhat is magának.
– Igaz. Nem úgy néz ki, mintha golyótól származna – állapította meg elégedetlenül a hadnagy.
– Nem bizony. Fénysebességgel haladó, a nap belsejénél is nagyobb hőmérsékletű lövedékre lenne szükség ahhoz, hogy ilyen sebet üssön. Nézze meg – a szélén az összes ér kauterizálódott. És mi lett a hiányzó szövetekkel, csontokkal? Talált vért, szövetmaradványokat a helyszínen.
– Semmit. Olvadt üveg, olvadt bútorok voltak, de vér, emberi maradvány nem.
– Hogy érti azt, hogy olvadt bútorok? – kérdezte Curtis, és a kezét a kötényében megtörölve, kivette a serpenyőből a májat.
Jesse elmondta, milyen állapotban találta a szobát, és a kórboncnok csak hüledezett a hallottaktól. – A szentségit!
– Van valami ötlete?
– Azt hiszem, igen – válaszolta Curtis. – Magának viszont csöppet sem fog tetszeni. Nekem sem tetszik, mert kész őrület.
– Azért csak próbálja ki! – biztatta a nyomozó.
– Hadd mutassak előbb valamit! – A kórboncnok egy oldalt álló asztalhoz lépett, és sebterpesztővel tért vissza. A hulla alsó és felső ajkát széthúzva, feltárta a fogakat, mire Charlie Arnold élettelen arcán torz, ijesztő vigyor jelent meg.
– Jézusom! – nyögött fel Vince. – A szívbajt hozza rám.
– Oké, doki – szólt Jesse. – Mit kell látnom azon kívül, hogy elhanyagolta a fogait? Olyanok, mintha nem mosta volna őket.
– Nézze meg a szemfog zománcát! – felelte Curtis.
– Nézem, olyan, mintha szét volna roncsolódva.
– Hát ez az! – Curtis visszarakta a sebterpesztőt a műszerekkel teli asztalra.
– Haljuk a találós kérdéseket! – szólt rá a hadnagy. – Árulja el, mit forgat a fejében!
– Az egyetlen dolog, ami tudomásom szerint ilyesmit tud művelni a fogzománccal, a hatalmas sugárdózis.
Jesse arca elkomorult.
– Figyelmeztettem; hogy nem fog tetszeni magának, amit mondok – szólt a kórboncnok.
– Jesse közeledik a nyugdíjhoz – szólalt meg újból Vince is. – Nem szép dolog hülyéskedni vele.
– Komolyan beszéltem – válaszolta Curtis. – A sugárzás volna az egyetlen, ami mindent megmagyarázna – a kézen lévő lyukat és a fogzománc elváltozását is. Meg a hályogot, aminek a legutóbbi éves ellenőrzésnél még nyoma sem volt.
– Végül is mi történt hát ezzel a szerencsétlennel?! – tette fel ki tudja, hányadszor a kérdést Jesse.
– Tudom, hogy őrültségnek hangzik, amit mondok – kezdte óvatosan Curtis – de mindazokat a dolgokat, amelyekre eddig fény derült, csak azzal tudnám magyarázni, hogy valaki egy darab plutóniumot nyomott a fickó kezébe, és jókora sugárdózist is adott neki. Akkorát, hogy öt másiknak is elég lett volna.
– Baromság – állapította meg a fejét csóválva Jesse.
– Tudtam, hogy nem fog tetszeni.
– Plutóniumnak nyoma sem volt a szobában – közölte a nyomozó. – Nem nézte meg véletlenül, hogy radioaktív lett-e a test?
– De igen. Kizárólag önös érdekből. Igyekszem óvni a tyúkszaros életemet.
– És?
– Semmi – jelentette ki Curtis. – Ha nem így volna, nem nyúlkálnék benne könyékig.
Jesse összeszorított szájjal, elégedetlenül megcsóválta a fejét. – Egyre zavarosabb az ügy, ahelyett hogy tisztázódna – mondta. – Plutónium. A francba! Ha ez igaz volna, akkor országos riadót kellene elrendelni. Azt hiszem jobb, ha elküldök valakit a kórházba, hogy nézze meg, nincs-e náluk valami újabb gubanc. Használhatom a telefonját?
– Vendégem egy hívásra – biccentett Curtis. A hirtelen beálló csöndben heves köhögésre lettek figyelmesek. Michael Schonhoff, a bonctermi technikus oldalt, egy kis medencében éppen a zsigereket öblítette át. Félbe kellett hagynia a munkáját, a köhögése percekig tartott.
– Jesszusom, Mike! – kiáltott fel Curtis. – Ez egyre rosszabb. Ne haragudjon meg a kifejezésért, de épp úgy néz ki, mint egy fölmelegített hulla!
– Elnézést, dr. Lapree! – kért bocsánatot a technikus. – Azt hiszem, elkaptam az influenzát. Megpróbáltam nem foglalkozni vele, de úgy érzem, hogy már a hideg is ráz.
– Gyorsan menjen haza! Bújjon ágyba, vegyen be aszpirint, és igyon sok teát!
– Ezt még befejezem. A mintákat is fel kell címkéznem – sorolta hátralévő teendőit Mike.
– Felejtse el! Találok valakit, aki megcsinálja.
– Hát jó – adta be a derekát a technikus. Bármennyire tiltakozott is, örült, hogy nem kell ott maradnia.

7. FEJEZET

20.15

– Nem tudom, miért nem jártunk ide eddig! – kiáltott fel önkéntelenül is Beau. – Ez gyönyörű! – Cassyvel és Pitt-tel – pitából és olasz fehér borból álló vacsorájuk után – a fagylaltjukat nyalogatva a városközpontban az új bevásárlókörzetben sétáltak.
Öt éve a városközpont még borzalmasan nézett ki, a lakosok többsége, és az éttermek is elvándoroltak onnan, ám – mint az nagyon sok más amerikai városban is megtörtént – a lerobbant környék az átgondolt rehabilitációs programnak köszönhetően, egyszer csak feltámadt haló poraiból. Néhány jól sikerült kezdeti renoválás játszotta az önmagát beváltó prófécia szerepét, és nem sok idő múlva a pusztulásra ítélt belváros újból csillogóvá, az érdeklődők tömegét vonzóvá vált. Az esti órákban is vidáman pezsgett benn az élet, tele volt járókelőkkel.
– Komolyan mondtátok, hogy ma lógtatok? – érdeklődött Pitt. Tetszett neki, amit a barátai csináltak, de még mindig nem igazán hitte el, hogy valóban így történt, és nem csupán ugratás, amit hallott.
– Hát persze! – válaszolta Beau. – Elmentünk a planetáriumba, a Természettudományi és a Művészeti Múzeumba, az állatkertbe. Sokat tanultunk, jóval többet, mintha előadáson ültünk volna.
– Figyelemre méltó érv – állapította meg Pitt. – Remélem, a következő vizsgátokon rengeteg, az állatkertre vonatkozó kérdést fogtok kapni.
– He-he! Valld be, hogy csak irigykedsz! – mondta Beau, játékosan megkopogtatva a barátja fejét.
– Lehet – vallotta be Pitt, majd elmesélte, mi történt abban a szobában, ahol Beau az előző délutánt töltötté, és azt is, hogy ráöntötte a kávéját Dr. Sheila Millerre, a sürgősségi osztály vezető orvosára.
Beau és Cassy érdeklődéssel hallgatta, és különösen a szoba leírása ragadta meg a figyelmüket. Beau-nak több kérdése is volt, de Pitt csak kevésre tudott válaszolni. – Még várják a boncolás eredményét – mondta. – Mindenki abban bízik, hogy az tisztázza a dolgot. Egyelőre senkinek sincs elképzelése sem arról, mi is történt valójában.
– Elég szörnyen hangzik – jegyezte meg fintorogva Cassy. – A tenyérbe égetett lyuk! Soha nem lennék orvos. Semmi pénzért.
– Nekem is volna egy kérdésem, Beau – mondta Pitt, miután egy ideig csöndben ballagtak. – Hogyan tudott rábeszélni Cassy, hogy lazíts, és kihagyj egy napot?
– Áldjon meg a menet! – szólt közbe a lány. – Nem az én ötletem volt, hanem Beau-é.
– Na ne! – Pitt arckifejezése elárulta, hogy egy szót sem hisz abból, amit hallott. – Azt akarod, hogy ezt be is vegyem... Majd éppen Mr. Lelkiismeretesség lesz az, akinek hirtelen kedve támad lógni!
– Kérdezd csak meg! – biztatta a lány.
Beau csak nevetett.
Cassy, mint aki fontosnak érzi, hogy tisztázzák a dolgot, és kiderüljön, nem ő volt a lazára vett nap értelmi szerzője, megállt, és a járda közepén szembefordult Pitt-tel. – Kérdezd csak meg! – sürgette újból a fiatalembert.
A lány, ahogy hirtelen megfordult, nekiment egy – szintén nem igazán figyelő – járókelőnek. Az összeütközéstől mindketten elveszítették egy pillanatra az egyensúlyukat, de szerencsére egyik sem esett el.
Cassy rögtön mentegetőzni kezdett – ugyanúgy a kis híján fellökött férfi is – de alig kezdte el, rögtön a torkán akadt a szó. Az illető Mr. Ed Partridge, az Anna C. Scott mogorvaságáról ismert igazgatója volt.
Ed, a lány arcába nézve, szintén meglepődött.
– Várjon csak! – mondta, és széles mosoly jelent meg az arcán. – Én magát ismerem! Igen. Miss Winthrope, helyes kis gyakornokunk, aki Mrs. Edelman mellé van beosztva.
Cassy arca egy pillanatra tűzpirossá vált, mert úgy érezte, kisebb katasztrófába sodorta magát, de aztán megnyugodott, mert Mr. Partridge arckifejezése maga volt a szívélyesség.
– Micsoda kellemes véletlen! – mondta az igazgató. – Hadd mutassam be a feleségemet! Clara Partridge.
Cassy udvariasan kezet fogott az igazgató nejével, és közben sikerült elfojtania az arcán megjelenni készülő mosolyt. Meg kell adni, nem ment könnyen, hiszen tudta, hogyan nevezik egymás között a gyerekek az asszonyt.
– Ő pedig az egyik új barátunk – folytatta Mr. Partridge, szívélyesen átkarolva a mellette álló férfi vállát. – Ismerkedjenek meg Michael Schonhoff-fal. Egyike azoknak a lelkiismeretes közalkalmazottaknak, akik a városi kórboncnok mellett dolgoznak.
Kölcsönös kézrázások következtek. Úgy látszott, mintha Beau-t különösen érdekelte volna Michael Schonhoff, és hamarosan bele is merültek a maguk külön kis beszélgetésébe.
Ed Partridge-nak ezzel szemben minden figyelme Cassyre irányult. – Nagyon jó véleményt hallottam a próbatanításáról – mondta a lánynak. – Nekem is nagyon tetszett, ahogy tegnap Mrs. Edelinant helyettesítette. Ragyogó volt.
Cassy nem tudta, mit válaszoljon a váratlan bókra, és azt sem, hogyan viszonozza Mr. Partridge nagyon is egyértelmű, tüzes pillantását. Az igazgató tekintete többször is végigjárta a testét. Az első alkalommal Cassy azt hitte, hogy talán téved, túlbecsüli a dolgot, de amikor harmadszor érezte magán a kutató, vetkőztető pillantást, tudta, hogy az igazgató szándékosan viselkedik úgy.
Váltottak még néhány szót, aztán a két csoport szétvált, és mindegyik ment tovább a maga útján.
– Ki az ördög ez az Ed Partridge? – érdeklődött Pitt, mihelyt hallótávolságon kívül kerültek.
– Annak a középiskolának az igazgatója, ahol gyakorlaton vagyok – válaszolta Cassy, és rosszkedvűen meg is csóválta a fejét.
– Szemmel láthatóan tetszel neki – állapította meg a fiú.
– Figyelted, ahogy nézett?! – kapott a megjegyzésen Cassy.
– Nem lehetett eltéveszteni. Én szégyenkeztem miatta, pláne, hogy a hordó felesége is ott állt mellette. Mi a véleményed, Beau?
– Én nem vettem észre semmit. Michaellel beszélgettem éppen.
– Sohasem viselkedett még így – mondta Cassy. – Mindenki savanyú, örökké rosszkedvű pasasként ismeri.
– Nézzétek csak! Ott is van egy fagylaltozó! – kiáltott föl lelkesen, az utca túlsó felére mutatva Beau. – Én eszem még egyet. Kértek?
Cassy és Pitt is csak a fejét rázta.
– Mindjárt jövök – mondta Beau, és a forgalomban néhány pillanatra beállt szünetet kihasználva átfutott az úttest másik oldalára.
– Elhiszed nekem, hogy a lógás Beau ötlete volt? – kérdezte Cassy Pitt-től, miután kettesben maradtak.
– Ha mondod! Remélem, megérted, miért nem akartam elhinni először. Nem jellemző rá az ilyesmi.
– Enyhén szólva – értett egyet a lány.
Figyelték, ahogy Beau vidám arccal váltott néhány szót két vonzó; felsős gimnazistának tűnő lánnyal. Elég távol álltak, de így is tisztán hallották a fiatalember jókedvű nevetését.
– Végre hajlandó elereszteni magát – állapította meg Pitt.
– Így is lehet mondani. Ma tényleg remek napunk volt, de akkor is, a viselkedése kezd zavaró lenni.
– Milyen értelemben? – érdeklődött Pitt.
Cassy kurtán, nem igazán jókedvűen nevetett. – Túl kedves. Tudom, hogy ez hülyén, és kicsit cinikusan hangzik, de egyszerűen nem viselkedik normálisan. Nem úgy, ahogy általában szokott. Az, hogy ma nem ment be az egyetemre, csak egy dolog.
– Miért? Mi van még?
– Hát... Nem is tudom, hogy mondjam. Túl személyes a dolog... – habozott hirtelen Cassy.
– Hé! A barátod vagyok – bátorította Pitt, és ugyanakkor ki is száradt a szája. Csöppet sem volt biztos abban, hogy intim dolgokról is szeretne hallani. Bármennyire igyekezett tagadni még maga előtt is, Cassy iránti érzelmei nagyon messze álltak attól, hogy plátóiak legyenek.
– A szexuális viselkedése egészen más lett – mondta zavartan a lány. – Ma reggel például... – a mondatot a közepén félbehagyva megállt.
– Mit csinált?
– El sem hiszem, hogy ilyesmiről mesélek neked. – Cassy szemmel láthatóan kényelmetlenül érezte magát. – Maradjunk annyiban, hogy valamiért nagyon megváltozott.
– Ma vetted észre rajta? – érdeklődött Pitt, függőben hagyva a kérdés korábbi részét.
– Tegnap este, és ma. – Cassy arra gondolt, elmondja a fiúnak, hogy Beau az éjszaka közepén meztelenül kivitte a teraszra, hogy csillaghullást mutasson neki, de aztán meggondolta magát.
– Mindenkinek lehetnek napjai, amikor jobb a hangulata, felszabadultabbnak érzi magát – igyekezett megnyugtatni Pittet. – Tudod, amikor az étel a szokásosnál is ízesebb és a szex... jobban esik. – Vállat vont. Ezúttal már ő volt zavarban.
– Lehet – felelte a lány, különösebb meggyőződés nélkül. – Csak azon gondolkodom, hogy a változásának nincs-e köze az influenzához. Soha nem láttam még ilyen betegnek, még ha utána hamar rendbe jött is. Talán megijedt tőle. Esetleg arra gondolt, hogy akár meg is halhat, vagy valami hasonló. Nem túl zavaros, amit mondok?
Pitt tagadóan rázta a fejét. – Nem hiszem, hogy annyira beteg lett volna – válaszolta.
– Van egyéb ötleted?
– Hogy őszinte legyek, túl fáradt vagyok ahhoz,
hogy bármi okosat ki tudjak találni.
– Ha akarod... – kezdte Cassy, de rögtön félbe is hagyta a mondatot. – Nézd, mit csinál Beau!
Pitt a barátja felé pillantott. Beau újból összefuthatott Ed Partridge-dzsal, a feleségével, és a barátjukkal, Michaellel. A fagylaltozó előtt álltak, mélyen belemerülve a beszélgetésbe.
– Mi az ördögről tud ennyi ideig beszélni? – kérdezte megütközve Cassy.
– Hát, hogy miről, azt nem tudom, de láthatóan nagy közöttük az egyetértés. Nézd, milyen lelkesen bólogatnak egymásnak!

Beau a dzsipje műszerfalába épített órára pillantott – a szerkezet hajnali fél hármat mutatott. Michael Schonhoff-fal ült a kocsiban, a városi kórboncnok hivatalának hátsó teherkapujánál parkolt, a hullaszállító kocsi mellett.
– Szóval, szerinted ez a legmegfelelőbb időpont? – kérdezte Beau.
– Igen – válaszolta Michael. – A takarítók ilyenkor már fenn vannak a földszinten, vagy talán az emeleten. – Kinyitotta az utasülés ajtaját, és kezdett kiszállni.
– Ne segítsek? – kérdezte Beau.
– Egyedül is meg tudom csinálni. Maradj csak itt! – felelte Michael. – Ha netán összefutok valamelyik őrrel, egyedül kevesebbet kell magyarázkodnom.
– Van rá esély, hogy bárkivel találkozz?
– Kevés ugyan, de van – vallotta be Michael.
– Akkor jövök – jelentette ki Beau, és kiszállt a kocsiból.
– Ahogy akarod.
Együtt mentek az ajtóhoz, Michael a magánál tartott kulccsal kinyitotta, és egy másodperccel később már bent is voltak.
Anélkül, hogy egyetlen szót is szólt volna, Michael egy intéssel jelezte Beau-nak, hogy kövesse. Valahonnan a távolból rádió hallatszott, ami hajnalig tartó talkshow-t közvetített éppen.
Nem túl hosszú rámpán indultak el az alagsori hullakamrába, aminek a falai mentén mind a négy oldalon hűtőrekeszek voltak több sorban.
Michael pontosan tudta, melyiket kell kinyitnia. Az átható csöndben a zárszerkezet hangos kattanással nyílt ki, és a rozsdamentes fémtálcára rakott holttest kicsúszott belőle.
Charlie Arnold földi maradványai nylonzsákban voltak, az arca ijesztően fehér, merev volt.
A helyszínt tökéletesen ismerő Michael gyorsan kerített egy kocsit, Beau segítségével ráemelte a holttestet, és bezárta a hűtőkamrát.
Miután megbizonyosodott, hogy az előtérben nincs senki, a kocsit feltolták a rámpán, ki a szabadba. Egy perc sem telt el, hogy elindultak, és a hulla már bent is volt a dzsip csomagtartójában.
Beau a volán mögött várta, hogy Michael visszavigye a helyére a kocsit, aztán elindultak.
– Ez könnyen ment – állapította meg. Beau.
– Mondtam, hogy nem lesz gond – felelte Michael.
Keletnek tartottak, kifelé a városból, a sivatag felé. Az aszfaltútról lekanyarodva haladtak még egy darabig, és olyan helyen álltak meg, ahol emberekbe, a késői órát is figyelembe véve, már semmiképpen sem ütközhettek.
– Azt hiszem, itt jó lesz – jelentette ki Beau.
– Szerintem is – értett egyet Michael.
Közös erővel kiemelték a csomagtartóból a holttestet, és vagy harmincméternyire eltávolodva a kocsitól, a környező homokból kiemelkedő, nagy sziklára helyezték. Bársonyos feketén borult rájuk a szikrázó csillagokkal sűrűn teleszórt égbolt.
– Kész? – kérdezte Beau.
Michael hátrált néhány lépést, és csak azután válaszolt: – Kész.
Beau elővette a zsebéből a reggel összeszedett fekete korongok közül az egyiket, és a holttestre helyezte. A diszkosz alakú tárgy abban a pillanatban fényleni kezdett, és sugárzásának ereje egyre fokozódott.
– Jobb lesz, ha hátrébb megyünk – szólt figyelmeztetően a társára Beau, és visszahúzódtak még vagy tizenöt métert. Addigra a fekete tárgy sugárzása olyan erőssé vált, hogy fényburok alakult ki körülötte, és eközben Charlie Arnold teste is fényleni kezdett. Az apró diszkosz eredetileg vörös színe fehér izzássá változott, és fényburka akkorára nőtt, hogy már a holttestet is magába foglalta.
Zúgó hang hallatszott, és szél támadt, ami előbb csak leveleket ragadott fel, majd kisebb, végül nagyobb köveket is a test felé sodort. A hang eközben fülsiketítővé erősödött, hatalmas repülőgépmotor dübörgésére emlékeztetett. Beau-nak és Michaelnek egymásba kellett kapaszkodnia, hogy a lábukon állva tudjanak maradni.
A hang olyan hirtelen szűnt meg, hogy a két ember, mintha erős ütés érte volna őket, összerázkódott. A fekete korong, a holttest és a különös erő által beszippantott rengeteg levél, fadarab, kő – mindez eltűnt. A szikla, amin korábban a hulla hevert, üres volt, a felülete spirál alakban megcsavarodott.
– Jó kis felfordulás lesz ebből – szólalt meg Beau.
– Igen – értett egyet Michael. – Elfoglalkoztatja majd őket egy darabig.

8. FEJEZET

8.15

– Szóval? Nem árulod el, hol jártál az éjszaka? – kérdezte sértődötten Cassy: Keze már a kocsi ajtajának a fogantyúján volt, és ki akart szállni. A dzsip az Anna C. Scott gimnázium kocsibehajtóján, éppen a bejárat előtt állt.
– Mondtam már, elmentem, kocsikáztam egyet – felelte Beau. – Mi ebben a különös?
– Korábban egyszer sem jutott eszedbe éjszaka kocsikázni. Miért nem ébresztettél fel, és mondtad meg, hová mégy?
– Túl mélyen aludtál. Nem akartalak zavarni.
– Nem gondoltál arra, hogy esetleg fölébredek, és halálra izgulom magamat, mert nem tudom, hol vagy? – kérdezte Cassy.
– Sajnálom – kért elnézést Beau, és békítőn megfogta a lány karját. – Föl kellett volna ébresszelek, de akkor úgy éreztem, jobb, ha hagylak aludni.
– Megígéred, hogy ha legközelebb előfordul ilyesmi, fölébresztesz?
– Meg. – Beau a nagyobb nyomaték kedvéért bólintott is. – Jesszusom! Mekkora ügyet tudsz csinálni ilyen apróságból.
– Nagyon megijedtem – felelte Cassy. – Még a kórházat is felhívtam, hogy megkérdezzem, nem vagy-e ott. Aztán a rendőrséget is, mert eszembe jutott, hogy hátha valamilyen baleset ért.
– Rendben. Elfogadom, hogy igazad van – adta be végleg a derekát Beau.
Cassy kiszállt a kocsiból, de a nyitott ablakon át még behajolt, és megkérdezte: – Miért kellett pont éjjel kettőkor kocsikáznod? Miért nem volt elég, hogy sétálj egyet, vagy ha már végleg nem tudtál elaludni, miért nem nézted a tévét, esetleg olvastál?
– Ne kezdjük elölről! – szólt rá nyugodtan, a legkisebb indulat nélkül Beau. – Rendben?
– Rendben – válaszolta némi vonakodással Cassy. Végül is a fiú bocsánatot kért, és úgy tűnt, kellőképpen bánja, amit tett.
– Háromra érted jövök – búcsúzott el Beau.
Integettek még egymásnak, aztán a dzsip elindult. Amikor a sarokra ért, Beau nem fordult hátra. Ha megteszi, látta volna, hogy Cassy még mindig ugyanazon a helyen áll, ahol hagyta. Megvárta, amíg a kocsi elkanyarodott az egyetem felé, és miután eltűnt a szeme elől, lemondóan megcsóválta a fejét – Beau különös viselkedése jottányit sem változott, sőt, ha lehet, még nyugtalanítóbbá vált.
Beau vidáman fütyörészve, Cassy aggodalmával mit sem törődve hajtott át a belvároson. Küldetése volt, és az kötötte le a gondolatait, de azért nem annyira, hogy ne figyelt volna fel rá – különösen, amikor a közlekedési lámpáknál meg kellett állnia – hogy milyen sok gyalogosan, vagy éppen gémkocsival közlekedő köhög, fújja körülötte az orrát. A város központjában mintha minden második ember felső légúti megbetegedésben szenvedett volna. Sokan közülük sápadtak voltak, és erősen verejtékeztek.
A belvárost jócskán maga mögött hagyva, az egyetemmel nagyjából egy magasságban Beau a Main Streetről Goodwin Place irányába fordult. Jobbra tőle volt a kutyamenhely, a szélesre tárt, vasrácsos kapun behajtott. A színesre festett betonkockákból épült gondnoksági épületnél állította le a kocsit.
A ház mögül, szűnni nem akaró kutyaugatás hallatszott. Az ajtón belépve Beau egy titkárnővel találkozott, elmondta neki, mit kíván, és az megkérte, foglaljon helyet kis időre a látogatóknak berendezett váróban. Beau olvashatta is volna valamelyiket az odarakott újságok közül, ám ehelyett az ugatást, és a rövid szünetekben hallatszó macskanyávogást figyelte. Közben arra gondolt, milyen különös módja is ez a különböző egyedek közötti kommunikációnak.
– Tad Secolow vagyok – szakította meg a gondolatait egy hang. – Úgy hallom, kutyát szeretne.
– Igen – válaszolta Beau, és fel is állt, hogy üdvözölje a férfit.
– Ennél jobb helyre nem is jöhetett volna – mondta lelkesen Tad. – Nemigen van olyan fajta, amit nálunk meg ne találna. Mivel kifejlett kutyát akar, nagyobb választékot tudok mutatni, mintha kölyök kellene. Van elképzelése arról, hogy milyen fajtát szeretne?
– Nincs – mondta Beau. – De ha meglátom, amelyikre szükségem van, rögtön megismerem.
– Tessék? – kérdezte kissé értetlenül a gondnok.
– Azt mondtam, hogy majd akkor döntöm el, ha már látom az állatokat.
– Akar előbb fényképeket nézegetni? Az összes kutyánkról van felvételünk.
– Szeretném inkább élőben látni őket.
– Rendben – egyezett bele rögtön Tad. Elvezette Beau-t a titkárság mellett, az épület hátsó részében lévő ketrecekhez, ahol állati ürülék fertőtlenítő szagával keveredett enyhe bűze vette körül őket. Tad elmagyarázta, hogy az ott tartott állatok orvosi felügyelet alatt állnak, minden második nap ellenőrzi őket a városból kijáró állatorvos. A ketrecben lakó kutyák többsége nem ugatott, bánatosan csöndben maradt, és néhány közülük kifejezetten betegnek látszott.
A telep hátsó udvarát vasráccsal körülkerített ketrecek töltötték meg, és közöttük ugyancsak sűrű kerítéstől övezett, tágas kifutó is volt. Az egész térséget lebetonozták, és a kutyaházakból még a gondnoksági épület hátsó fala mellé is jutott jó néhány.
Tad végigvezette Beau-t az első soron. A körülöttük lévő kutyák, a szagukat megérezve vad ugatásban törtek ki, de a gondnok csöppet sem zavartatva magát, lelkesen ecsetelte mindegyik bemutatott fajta előnyeit. A leghosszabban egy középuszkár ketrecénél időzött el. Az ezüstszőrű állat fekete szeme esdeklőn nézett rájuk, mintegy biztatva a látogatót, hogy őt válassza.
Beau megrázta a fejét, és továbblépett.
Miközben Tad éppen egy fekete labrador remek tulajdonságait ecsetelte, Beau megállt, és egy hatalmas, izmos testű, őzbarna kutyát kezdett nézegetni, amelyik enyhe érdeklődéssel viszonozta is a pillantását.
– Ezzel mi a helyzet? – kérdezte a gondnokot.
Tad, látva, melyik kutyáról kérdezi Beau, enyhén felvonta a szemöldökét. – Nagyon szép állat – mondta – de hatalmas, és nagyon erős. Biztos, hogy éppen ilyen érdekli?
– Milyen fajta? – kérdezte Beau.
– Bullmasztiff. Az emberek általában félnek tőle a mérete miatt. Ez is, ha akarná, bárkinek egyből leharaphatná a karját, de eszébe sem jut, nem olyan a vérmérséklete. Egyébként a masztiff a szelíd, nyugodt szó latin megfelelőjéből származik.
– Hogyan került ide?
– Őszintén megmondom – felelte a gondnok. – A korábbi tulajdonosainak váratlanul gyerekük született. Féltek, hogy a kutyának talán nem fog tetszeni, és nem akarták megkockáztatni, hogy esetleg rátámadjon. Tudja, ez a fajta szeret kisebb zsákmányra vadászni.
– Nyissa ki a ketrecet! – mondta Beau. – Lássuk, ki tudunk-e jönni egymással!
– Hadd hozzam először a fojtó nyakörvet! – kért egy kis türelmet Tad, és rögtön vissza is sietett az épületbe.
Beau, magára maradva, lehajolt, és kinyitotta a rács alján lévő, etetéshez használt, kis ajtót. A kutya felállt a ketrec végében, odament hozzá, megszagolta a kezét, és tétován csóválni kezdte a farkát.
Beau a zsebébe nyúlt, újabb fekete korongot vett elő, és hüvelyk- és mutatóujja közé fogva az állat nyaka alá, a lapockájára szorította. A kutya abban a pillanatban fojtottan vinnyogott, hátralépett, majd a fejét enyhén oldalra hajtva kérdőn nézett rá.
A közeledő Tadet meglátva Beau sietve elrakta a diszkoszra emlékeztető korongot.
– Vinnyogott? – kérdezte Beau mellé lépve a gondnok.
– Lehet, hogy kicsit durván vakartam meg.
Tad kinyitotta a ketrec ajtaját, és ettől a kutya elbizonytalanodott, tétován nézett hol az egyikükre, hol a másikukra.
– Gyere, nagyfiú! – biztatta Tad. – Amilyen hatalmas vagy, igazán lehetnél határozottabb is.
– Mi a neve?
– Király. Egészen pontosan Artúr király, de az azért már enyhe túlzás. El tudja képzelni, amint rákiabál valaki, hogy Artúr király, kifelé?
– A Király is nagyon jó név – értett egyet a gondnokkal Beau.
Tad rácsatolta Királyra a belülről szegecsekkel borított nyakörvet, és a póráznál fogva kivezette a kutyát a ketrecből. Beau rögtön odahajolt hozzá, hogy megsimogassa, de az állat félve hátrálni kezdett.
– Ugyan már, Király! – szólt rá Tad. – Végre itt a nagy lehetőség. Viselkedj szépen, és ne puskázd el!
– Semmi gond – mondta Beau. – Tetszik. Azt hiszem, tökéletesen megfelel nekem.
– Értsem úgy, hogy elviszi?
– Igen. – Beau átvette a gondnoktól a pórázt, majd lehajolt, és megveregette az állat nyakát. Király lassan fölemelte a farkát, és lelkesen csóválni kezdte.

– Nem sok időm van – figyelmeztette Pittet Cassy. A kórház folyosóján jártak éppen, és a hallgatói betegszoba felé tartottak. – Akadt egy lyukasórám, de a következőre feltétlenül vissza kell érnem.
– Egy perc az egész – nyugtatta meg a fiú. – Remélem, nem késtünk még el, és mindent úgy találunk, ahogy volt.
Közben megtalálták a szobát, ahol korábban Beau feküdt, de nem tudtak rögtön bemenni, mert két szállítómunkás éppen a formátlan ágyat cipelte ki.
– Nézd meg a fejrészt! – mondta Cassynek Pitt.
– Különös. Mintha megolvadt, és megcsavarodott volna.
Végre szabaddá vált előttük az út, és bemehettek. Odabent újabb, a meghatározhatatlan eredetű pusztítást helyrehozó munkásokat találtak. Egyikük éppen az ablakot üvegezte újra.
– Van fogalma bárkinek is arról, hogy mi történt? – kérdezte Cassy.
– Nincs – válaszolta Pitt. – A boncolás után sugárzásról beszéltek ugyan egy darabig, de hiába ellenőrizték a szobát, az egész környékét, nem találtak semmit.
– Gondolod, van ennek valami köze Beau viselkedéséhez?
– Pontosan ezért akartam, hogy te is lásd! Magyarázatom nincs a dologra, de miután szóltál, hogy szokatlan dolgokat művel, törni kezdtem a fejemet. Végül is ugyanebben a szobában feküdt, közvetlenül azelőtt, hogy mindez bekövetkezett.
– Furcsa. – Cassy a falra erősített, megtekeredett tévétartó karhoz lépett – az erős vasrúd legalább olyan bizarr látványt nyújtott, mint az ágy feje. A lány éppen vissza akart lépni Pitthez, amikor a tekintete az ablakot üvegező munkáséval találkozott.
A férfi egy pillanatig rámeredt Cassyre, aztán kéjelegve legeltette a szemét a testén, ahogyan előző este Mr. Partridge.
Cassy Pitthez sietett, és segélykérőn megmarkolta a köpenye ujját. A fiatalember éppen a faliórát nézegette, mert feltűnt neki, hogy a mutatók különös módon hiányoznak.
– Menjünk innen! – mondta a lány, és az ajtóhoz iramodott.
Pitt rögtön követte, de csak a folyosón ért a nyomába. – Hé! Lassíts már egy kicsit! – szólt rá csodálkozva.
Cassy visszafogta a lépteit. – Láttad, hogyan nézett rám az a pasas, aki az ablakot csinálta? – kérdezte izgatottan.
– Nem. Miért? Mit csinált?
– Ugyanúgy bámult, mint Partridge tegnap este. Mi történhetett velük? Úgy viselkednek, mintha éretlen kamaszok volnának.
– Ha jól tudom, éppen az építőmunkások azok, akik az összes csinos nő után megfordulnak – próbált vitatkozni a lánnyal Pitt.
– Ez több volt, mint a szokásos füttyentés, vagy a hé, bébi! stílusú leszólítás – válaszolta Cassy. – Mintha a tekintetével megerőszakolt volna. Nem tudom ezt érthetően elmagyarázni, de egy nő rögtön tudná, mire gondolok. Nagyon kellemetlen volt, sőt kifejezetten ijesztő.
– Akarod, hogy visszamenjek, és számon kérjem?
Cassy pillantása önmagáért beszélt. – Ne hülyéskedj! – mondta rosszkedvűen.
Visszatértek a sürgősségi osztályra.
– Hát, azt hiszem, ideje visszamennem – búcsúzott Cassy. – Köszönöm, hogy idehívtál, bár attól a szobától csöppet sem lettem vidámabb. Fogalmam sincs, mit gondoljak erről az egészről!
– Mondok valamit. Ma lesz a szokásos kosármeccsünk Beau-val. Megkérdezem tőle, mi történt.
– Ne említsd, amit a szexről mondtam! – kérte a fiatalembert Cassy.
– Persze hogy nem – egyezett bele rögtön Pitt. – A tegnapi lógásotokkal fogom kezdeni, aztán rátérek az esti sétára, amikor tényleg furán viselkedett. Nehéz megfogalmazni, hogy miért, de valóban másként viselkedett, mint szokott.
– Elmondod majd, mit válaszolt? – kérdezte Cassy.
– Feltétlenül!

A rendőrség ügyeleti szobájában mindig nagy volt a felfordulás, különösen déltájt. Jesse Kemper ugyanakkor megszokta már a nyüzsgést, és könnyedén függetleníteni tudta magát tőle. Az asztala a terem hátsó végében volt, a főnök szobájának üvegfala előtt.
Jesse éppen a Dr. Curtis Lapree-től kapott, és a boncolás előzetes eredményeit összegző jelentést olvasta, és látszott az arcán, hogy csöppet sem tetszik neki.
– A doki változatlanul ragaszkodik a halálos sugárdózis elméletéhez – kiáltotta oda Vince-nek, aki éppen a kávéfőző gépnél állt. Vince naponta átlagosan tizenöt csésze feketét ivott.
– Szóltál neki, hogy sugárzásnak a nyomát sem találták a helyszínen? – kérdezte.
– Persze hogy szóltam – válaszolta elégedetlenül Jesse. Az asztalra hajította az egyoldalas jelentést, fölvette a Charlie Arnoldnak az átlyukasztott kezét is tisztán láthatóan ábrázoló fényképét, és a feje búbját – ahol a legritkább volt a haja – vakargatva tanulmányozni kezdte. A legkülönösebb dolog volt, amit valaha is látott életében.
Vince is megállt mellette, és idegesítő zajt csapva kavargatni kezdte a kávéját.
– Tartok tőle, hogy rohadtul nehéz eset lesz – jegyezte meg panaszos hangon a hadnagy. – Állandóan annak a szobának a képe van előttem, és azon töröm a fejem, hogy mi okozhatta azt a pusztítást.
– A doktornő nem szólt még, hogy mire jutottak a tojásfejűek, akiket áthívott az egyetemről? – kérdezte Vince.
– De igen! Felhívott, és közölte, hogy egyiküknek sem volt egyetlen épkézláb ötlete sem. Az egyik fizikusnak azért sikerült rájönnie, hogy a szobában az összes fémtárgy mágnesessé vált.
– És az mit jelent?
– Számomra semmit – vallotta be Jesse. – Felhívtam Lapree dokit, és közöltem vele. Azt válaszolta hogy villámláskor gyakran előfordul ilyesmi.
– Abban viszont mindenki egyetért, hogy villámlásról szó sem volt.
Az íróasztalon csörögni kezdett a telefon, Jesse azonban tudomást sem vett róla, így végül Vince-nek kellett fölvennie.
A hadnagy ide-oda himbálta magát a forgószékén, és közben a válla fölött lazán hátrahajította Charlie fényképét. A felvétel – mivel éppen háttal volt neki – az íróasztalán landolt, a többi, szanaszét heverő holmi között. Jesse nagyon el volt keseredve. Még mindig nem tudta, bűncselekménnyel, vagy valamilyen ritka, különös természeti jelenséggel áll szemben. Igazából oda sem figyelve hallotta, hogy Vince többször is igent mond valakinek, majd befejezi a beszélgetést: – Rendben, megmondom neki. Kösz, hogy hívott, doki!
Mielőtt megfordult volna, Jesse tekintete két egyenruhás, a főnök irodájából kilépő rendőrön akadt meg. Elsősorban az keltette föl a figyelmét, hogy mindkettő borzalmasan nézett ki, kis híján ugyanolyan sápadtak voltak, mint Charlie Arnold azon az elhajított fényképen. Erősen köhögtek, és közben vadul az orrukat fújták.
Jesse, bár nem szívesen vallotta be, született hipochonder volt, és felháborította, hogy akadnak olyanok, akik képesek ilyen állapotban nyilvános helyre menni, és terjeszteni a vírusaikat, bacilusaikat. Ha rajta múlott volna, a rendőrség épületének a közelébe sem engedi ezt a kettőt.
A főnök szobájából kihallatszó, fojtott nyögés vonta el végül a két rendőrről a figyelmét. Az üvegfalon át látta, hogy a kapitány fájdalmas arccal a szájába kapja, és szopogatni kezdi az egyik ujját. A másik kezében apró, kereknek tűnő, fekete tárgyat tartott óvatosan.
– Hajlandó vagy végre rám figyelni?! – hallotta a háta mögül Vince ingerült, sürgető hangját.
Jesse rögtön megpördült a székkel. – Ne haragudj! Mit is mondtál?
– Azt, hogy Lapree doki telefonált – válaszolta
Vince. – Újabb komplikáció adódott. Charlie Arnold holtteste eltűnt.
– Ne hülyéskedj!
– Eszemben sincs! A doki visszament, mert a csontvelőből is mintát akart venni, de hiába nyitotta ki a hűtőt, Charlie Arnold hullája nem volt benne.
– Jóságos isten! – kiáltotta Jesse, és rögtön felállt. – Azt hiszem, jobb, ha rögtön odamegyünk. Kezd veszettül idegesítővé válni ez az eset.

Pitt sportöltözéket vett, és a biciklijére pattanva elkerekezett a kollégiumból a pályára. Beau-val együtt rendszeres résztvevői voltak az egyetemi, háromfős csapatoknak rendezett mini kosárlabda-bajnokságnak. Élvezték a testmozgást, és azt, hogy a dolognak tétje is, van, hiszen a legjobbak közül kerülnek ki az egyetemek közötti bajnokságban részt vevő csapat tagjai.
Szokás szerint Pitt korábban érkezett a többieknél, hogy a mérkőzés előtt gyakorolhassa még a kosárra dobást. Valamiért neki az átlagosnál hosszabb ideig tartott a bemelegítés. Ugyancsak meglepődött hát, amikor a pályán találta Beau-t.
Beau már be volt öltözve a játékhoz, de oldalt állt, a kerítésen kívül, és elmélyülve beszélgetett két férfival és egy nővel. Ami igazán meglepő volt, mindhárman késő harmincasnak tűntek, és szolid öltönyt, illetve kosztümöt viseltek. Az egyik férfi kezében még elegáns bőr aktatáska is volt.
Pitt labdát vett elő, és a kosárra kezdett dobálni. Lehet, hogy Beau észrevette, de nem szólt hozzá, még csak oda sem fordult. Néhány perc múlva még valami megragadta Pitt figyelmét – a négyes csoportból egyedül a barátja beszélt. A többiek csupán hallgatták, legfeljebb – egyetértésük jeleként – időnként némán bólogattak.
A mérkőzés többi részvevője is szállingózni kezdett, köztük Tony Ciccone, csapatuk harmadik tagja. Csak miután mindenki megjött, az ellenfél is, és elkezdte a bemelegítést, fejezte be Beau a három idegennel folytatott beszélgetést, és csatlakozott Pitthez, aki éppen izomnyújtó gyakorlatokat végzett.
– Hé! De jó, hogy itt vagy! – szólt vidáman a barátjához Beau. – Az ügyeleti maratonid után féltem, hogy nem jössz.
Pitt kiegyenesedett, és ugyanazzal a lendülettel a labdát is fölkapta. – Ahogy tegnapelőtt kinéztél, az a meglepő, hogy játszani tudsz – felelte.
– Már el is felejtettem – mondta nevetve Beau. – Remekül érzem magam. Soha nem voltam jobb formában. Meglásd, lemossuk a pályáról ezeket a buzeránsokat!
Az ellenfél háromfős csapata a másik palánknál dobolt, Tony pedig magas szárú sportcipőjét fűzte be épp:
– A helyedben visszafognám magam kicsit – mondta Pitt, a szemébe sütő naptól erősen hunyorogva. – Látod azt a vörös gatyás izomkolosszust? Rockónak hívják. Elkapdossa a rádobott labdákat, amit meg lepasszolnak neki, azt többnyire bezsákolja.
– Semmi gond – válaszolta könnyedén Beau. Kikapta Pitt kezéből a labdát, és lendületből a kosárra küldte – sziszegő hangot hallatva suhant át a hálón, jelezve, hogy hozzá sem ért a pereméhez.
Pitt elcsodálkozott a remek találaton, hiszen több mint tíz méterre álltak a palánktól.
– Nekünk ráadásul még szurkolnak is – mondta
Beau, és begörbített hüvelyk- és mutatóujját vízszintesen a szájába véve jókorát füttyentett. Körülbelül harmincméternyire hatalmas, világosbarna kutya kapta fel a fejét az árnyékban, és néhány lassú lépést tett feléjük. A pálya szélén feküdt le újból, és busa fejét mellső lábaira hajtotta.
Beau odament hozzá, és megveregette a fejét, mire az ijesztő szelíden megcsóválta kissé a farkát.
– Kinek a kutyája? – kérdezte Pitt. – Ha egyáltalán kutyának lehet nevezni. A mérete inkább egy pónié.
– Az enyém – válaszolta Beau. – Királynak hívják.
– A te kutyád?! – ámuldozott Pitt.
– Igen. Kedvem támadt egy kutyához, úgyhogy délelőtt elmentem a menhelyre, és kiválasztottam. Olyan volt, mintha éppen rám várt volna.
– Egy hete még azt mondtad, hogy helytelen városban nagy kutyát tartani.
– Meggondoltam magam. Mihelyt megláttam, rögtön rájöttem, hogy ő az, aki nekem kell.
– Cassy tud róla?
– Még nem – válaszolta Beau, lelkesen vakargatva Király füle tövét. – Gondolod, hogy meg fog lepődni?
– Az a legenyhébb kifejezés – felelte, tekintetét az ég felé emelve Pitt. – Pláne egy ekkora dögtől. Mondd, nincs ennek valami baja? Nem beteg? Levertnek látszik, és a szemei is vörösek.
– Szoknia kell még az új környezetet – mondta Beau. – Délelőtt még ketrecben volt szegény. Csak pár órája hoztam el.
– Nyáladzik is – állapította meg Pitt. – Utánanéztél, hogy nem veszett-e?
– Hát persze! Biztos vagyok benne, hogy nem. – Beau két tenyerébe fogta a kutya hatalmas fejét. – Szedd össze magadat, Király! Légy egy kicsit vidámabb! Szükségünk lesz rá, hogy drukkolj nekünk.
Fölegyenesedett, de a tekintete még mindig frissen szerzett társára szegeződött. – Lehet, hogy kicsit rosszkedvű, de azért jó kiállású kutya, nem?
– Azt hiszem – válaszolta különösebb lelkesedés nélkül Pitt. – Figyelj rám, Beau! Kutyát vállalni, pláne ekkorát, komoly elhatározás, és tőled, már amennyire ismerlek, elég meglepő is. Őszintén szólva az utóbbi időben elég sok furcsa dolgot művelsz. Nyugtalanít a dolog, és szeretnék beszélni veled.
– Miről?
– Rólad. Arról, ahogy viselkedsz, hogy kihagysz előadásokat. Úgy tűnik, mintha az influenzád óta...
Pitt nem tudta befejezni a mondatot, mert Rocko lépett mögé, barátságosan hátba csapta, és attól kis híján orra bukott.
– Akartok játszani, tökfejek, vagy csak a szátokat jártatjátok? – kérdezte az ellenfél erőssége széles vigyorral. – Pauli és Duff alig várja már – na meg én is – hogy kinyuvasszunk benneteket.
A mérkőzés elkezdődött; és ahogy Pitt előre sejtette, buldózertaktikájával Rocko határozta meg a játékot. Szerencsétlenségére őt választotta közvetlen ellenfeléül, és így neki jutott a feladat, hogy megpróbálja blokkolni. Valahányszor Rocko megkapta a labdát, ügyelt rá, hogy teljes erővel Pittnek vágódjon, mielőtt a kosárra törve nekilendült volna.
A játék közepe táján, amikor Rockóék már jócskán vezettek, Pitt egy nyilvánvalóan durva lökés után kifakadt, és büntetődobást követelt.
– Micsoda?! – támadt neki ugyancsak dühösen Rocko, és olyan erővel vágta le a labdát, hogy az legalább három méterre felpattant. – Szándékos lökést reklamálsz, te szarházi? Szó sem lehet róla! Nálunk a labda. Ilyen hülyeségeknek nem dőlünk be.
– Szándékosan löktél fel – tartott ki a véleménye mellett Pitt. – Másodszor csináltad már ezt az ócska trükköt!
Rocko eléje ugrott, és ököllel mellbe vágta. Pittet váratlanul érte az ütés – néhány lépéssel hátrébb tántorodott.
– Olcsó trükk?! – vicsorgott Rocko. – Dumálni könnyű, de lássuk, meg is tudod-e védeni az igazadat! Gyerünk! Hogy ne panaszkodhass, még arra is hajlandó vagyok, hogy az oldalamhoz szorítsam a kezem.
Pittnek több esze volt, semhogy ökölharcba bocsátkozzon Rockóval. Mások megpróbálták már, és kivétel nélkül mindenki vagy törött foggal, vagy sötét monoklival a szeme körül végezte.
– Elnézést! – szólt közbe udvariasan Beau, és kettőjük közé lépett. – Nem hiszem, hogy ilyesmin érdemes volna összeveszni. Ajánlok valamit. Labdafeldobás lesz, de utána párt cserélünk. Azt hiszem, jobb lesz, ha én próbállak meg blokkolni, Rocko, te meg engem.
Rocko gúnyosan fölnevetett, és lekicsinylően, tetőtől talpig végigmérte Beau-t. Bár nagyjából egyforma magasak voltak – valamivel száznyolcvan centi fölött –, ő legalább hét kilóval többet nyomhatott.
– Ugye nem bánod? – kérdezte Pittet Beau.
– Én? Eszemben sincs!
A vitát ezzel lezárva folytatták a játékot. Rocko keskeny száját ádáz vigyorba merevítve várta, hogy újból megkapja a labdát, és miután ez megtörtént, vastag combjait támadóan magasra kapkodva egyből Beau felé iramodott vele.
Beau-nak különösen pontos időzítéssel abban a pillanatban sikerült ellépnie előle, amikor az ütközésnek be kellett volna következnie. Az eredmény egyszerűen komikus volt. Számítva rá, hogy egymásnak fognak ütközni, Rocko jócskán előretolta a felsőtestét, és miután nem volt, aki megtartsa, a lendülettől hatalmas puffanással elnyúlt a salakon.
Mindenkinek, még Pittnek is összerándult az arca a szörnyülködéstől, látva a hatalmas esést. Rocko csúnyán összehorzsolta magát, vérző sebeibe salakszemcsék tapadtak.
Beau rögtön ott volt mellette, és segítőkészen nyújtotta neki a kezét.
– Sajnálom, Rocko – mondta. – Hadd segítselek föl!
Rocko vérben forgó szemekkel nézett rá, és a kinyújtott kezét figyelmen kívül hagyva, egyedül tápászkodott fel.
– Ajjaj! – jajdult föl együttérzően Beau. – Elég csúnyán összetörted magad. Jobb volna, ha lefújnánk a mérkőzést, hogy bemehess a rendelőbe, kitisztíttatni a sebeidet.
– Egy frászt! – acsargott Rocko. – Adjátok azt a labdát! Befejezzük a meccset.
– Ahogy akarod – válaszolta töretlen nyugalommal Beau. – A labda azonban nálunk van. Elveszítetted, amikor bukfencezni támadt kedved.
Pitt nem szólt közbe, de növekvő aggodalommal hallgatta a szóváltást. Úgy tűnt neki, Beau egyszerűen nincs tisztában azzal, milyen állati módon tud viselkedni Rocko, ha feldühítik, és szándékosan ingerli. Egyre jobban aggódott, hogy a délután csúnyán fog véget érni.
Miután a játékot folytatták, Rocko továbbra is durva, támadó taktikáját próbálta alkalmazni, de Beau-nak az utolsó pillanatban mindig sikerült kitérnie az útjából. Rocko többször is elesett még, ez feldühítette, és minél mérgesebb lett, Beau annál könnyebben kicselezte.
Aztán, egyik pillanatról a másikra Beau szinte megtáltosodott. Úgy tűnt, bármit csinál is Rocko, hogy semlegesítse, akkor dob kosarat, amikor csak akar. A végén még ahhoz is volt mersze, hogy villámsebesen megpörgesse, és értetlen arccal maga mögött hagyja. Mire ellenfele felocsúdott a meglepődésből, már be is dobta a mérkőzés megnyerését jelentő, utolsó kosarat. Rocko csak földbe gyökerezett lábbal, a dühtől paprikavörösen állt.
– Kösz, hogy engedtetek bennünket nyerni – mondta könnyedén Beau, és hozzálépve a kezét nyújtotta, de Rocko nem fogadta el, hátat fordított neki, és dúlva-fúlva a csapattársai után vonult a pálya szélére, törülközni.
Beau, Pitt és Tony is odament, ahol Király feküdt nyugodtan, a fejét lehajtva a füvön. A kutya, ha ez egyáltalán lehetséges, még letargikusabbnak tűnt, mint a játék előtt.
– Ugye megmondtam, hogy Király segíteni fog? – kérdezte Beau.
Tony felbontott pár üdítőt, Pitt pedig hálásan elvett egyet, és bár még erősen zihált az erőlködéstől, villámgyorsan lehajtotta. Még el sem vette a szájától az üveget, Tony már nyújtotta is neki a következőt.
Pitt éppen hozzálátott volna, amikor észrevette, hogy Beau néhány, a kosárpályától nem messze futó, szűk dresszt viselő csinos lányt figyel.
– Remek lábuk van! – állapította meg szemmel látható élvezettel.
Pittnek csak akkor tűnt fel, hogy Beau csöppet sem liheg, nem úgy, mint Tony és ő. Sőt, mintha nem is izzadt volna, és egyetlen kortyot sem ivott.
Beau a szeme sarkából elkapta a barátja csodálkozó pillantását. – Mi a baj? – kérdezte.
– Hogyhogy nem kapkodod a levegőt? – kérdezte tőle Pitt.
– Csak lazsáltam a pályán, hagytam, hogy ti végezzétek a nehezét.
– Ajjaj! – szólalt meg a hátuk mögül figyelmeztető hangon Tony. – Mindjárt itt egy Sherman páncélos.
Beau és Pitt rögtön megfordult, és látták, amint a pályán keresztül Rocko csörtet feléjük.
– Ne ingereld tovább! – súgta oda a barátjának Pitt.
– Kicsoda? Én? – kérdezte ártatlanul Beau.
– Visszavágót akarunk! – dörrent rájuk dühösen Rocko, mihelyt odaért hozzájuk.
– Nekem mára elég volt. Teljesen kikészültem – válaszolta Pitt.
– Én is – csatlakozott hozzá Tony.
– Hát, akkor azt hiszem, ennyi – mondta mosolyogva Beau. – Nem volna tisztességes, ha hármótok ellen kellene játszanom.
Rocko úgy nézett rá, mintha belécsípett volna. – Túl nagy a szád, faszfej!
– Nem azt mondtam, hogy nyernék – felelte a sértést figyelmen kívül hagyva Beau – bár valószínűleg szoros lenne az eredmény. Különösen annak alapján, ahogy a végén játszottatok.
– Nagyon ki akarod húzni a gyufát?! – kérdezte vicsorogva Rocko.
– Szeretném, ha nem kiabálnál – válaszolta neki Beau. – A kutyám melletted alszik, és nehezen viseli el a zajt. Nem tesz jót neki ez az időjárás.
Rocko Királyra nézett, aztán vissza Beau-ra. – Teszek rá, hogy mit érez ez a szarzsák! – vágta oda dühösen.
– Várj csak egy kicsit! – szólt rá Beau, és különösebb sietség nélkül fölkelt a fűből. – Talán nem hallottam jól. Biztos, hogy szarzsáknak nevezted a kutyámat?
– Igen. Nem tetszik?
Beau keze mindenkit elképesztő sebességgel lendült előre, és megmarkolta Rocko torkát. Rocko is résen volt azonban, ökölbe rántotta a kezét, és hatalmas balhorgot indított.
Beau észlelte a közeledő ütést, de egyszerűen nem vett róla tudomást. Rocko ökle az arcán csattant, közvetlenül a jobb füle előtt, és olyan erős volt a hangja, hogy Pitt már attól is összerándult.
Rocko kezén igencsak fájtak a bütykök az óriási csapástól, ami pontosan célba talált, ám Beau arckifejezésén csöppnyit sem változtatott. Mintha nem is érezte volna.
Rockót mélységesen megdöbbentette, hogy az, amit addig legbiztosabb fegyverének vélt, ezúttal hatástalan maradt. Bárkivel akadt is össze addig, senki nem számított még rá, hogy rögtön, a küzdelem legelső pillanatában hatalmas, letaglózó erejű balhorgot fog kapni. A taktika addig mindig bevált, és az ütés többnyire a harc végét jelentette. Beau-nál azonban egészen más volt a helyzet. Az ütés mindössze annyi változást idézett elő rajta, hogy a pupillái kitágultak, sőt, mintha furcsán fényleni is kezdtek volna.
Ennél is nagyobb problémát okozott azonban Rockónak, hogy nem kapott levegőt, és mivel a mérkőzés már amúgy is kifárasztotta, ez az állapot kezdett gyorsan kritikussá válni. Az arca elvörösödött, a szemei egyre jobban kiguvadtak. Megpróbált ugyan szabadulni Beau szorításából, de hasztalan. Úgy érezte, mintha acélfogó szorította volna a torkát.
– Ne haragudj! – szólt rá nyugodtan Beau. – Azt hiszem, tartozol egy bocsánatkéréssel a kutyámnak.
Rocko két kézzel próbálta lefejteni a nyakáról Beau ujjait, de a vasmarok szorítása szemernyit sem enyhült. Megbizonyosodva róla, hogy nem boldogul, mondani akart valamit, de értelmes szavak helyett csak elkínzott hörgés szakadt föl belőle.
– Nem hallottam – szólt rá Beau.
Pitt pillanatokkal előbb még a barátját féltette, most egyre inkább aggódni kezdett Rockóért, akinek az arca egyre szederjessé vált.
– Nem kap levegőt – szólt közbe.
– Igazad van – fogadta el az érvet Beau. Rocko nyakát elengedve a hajába markolt bele, és úgy meghúzta, hogy ellenfele kénytelen volt lábujjhegyre emelkedni. Rocko továbbra is az őt vasmarokkal tartó kéz után kapkodott, de nem tudta kiszabadítani magát.
– Várom a bocsánatkérést – közölte vele Beau, és az öklét erősebben szorítva még jobban meghúzta a fiatalember haját.
– Sajnálom – nyögte ki végre nagy nehezen Rocko.
– Ne nekem mondd, hanem a kutyának! – felelte nyugodt hangon Beau.
Pitt már szóhoz sem tudott jutni. Egy pillanatig úgy tűnt számára, mintha Beau a hajánál fogva fölemelte volna a földről Rockót.
– Sajnálom, kutya – nyögte Rocko.
– Királynak hívják.
– Sajnálom, Király – hangzott el újból a bocsánatkérés. Beau szétnyitotta a markát, Rocko pedig a fejéhez kapott; haja tövén a bőre úgy fájt, mintha tüzes vassal égették volna. A düh, a fájdalom és a szégyen kifejezésének a keverékével oldalgott vissza a csapattársaihoz.
Beau lehajolt, és undorodva beletörölte a tenyerét a fűbe. – Hűhh! Nem tudom, miféle moslékkal keni ez a haját. Förtelmes!
Pittet és Tonyt ugyanúgy megdöbbentették a történtek, mint Rocko csapattársait, és a csodálkozástól elnyílt szájjal csak bámulták a barátjukat. Beau azután figyelt csak fel az arckifejezésükre, miután már kézbe vette Király pórázát.
– Mi van veletek? – kérdezte.
– Hogy csináltad? – kérdezett vissza álmélkodva Pitt.
– Mire gondolsz?
– Hogy tudtál ilyen könnyen elbánni Rockóval?
Beau a mutatóujjával megkopogtatta a halántékát.
– Ésszel – felelte. – Rocko csak az izmait használja. Nem mondom, az is hasznos, de bármilyen kemény is, nem mérkőzhet az intelligenciával. Ezért is uralják ezt a bolygót az emberek. A természetes kiválasztódás szempontjából semmi nem jöhet még a közelébe sem az intelligenciának.
Beau a füvön át a könyvtár épülete felé nézett, és az előbbi eszmefuttatást abbahagyva odaszólt nekik: – Úgy látom, itt kell hagyjalak benneteket, srácok!
Pitt követte barátja tekintetét, és úgy százméternyire tőlük a mérkőzés előtt látottatokhoz hasonlóan szolid külsejű emberekből álló csoportot látott közeledni. Ezek már hatan voltak – négy férfi, két nő – és mindegyiküknek aktatáska volt a kezében.
Beau visszafordult a barátaihoz. – Remek meccs volt, srácok! – mondta, és elégedetten mindkét kezével a győzelem jelét mutatta. Aztán odaszólt Pittnek: – A beszélgetésre, amit javasoltál, majd máskor kerítünk sort.
A póráz enyhe rándításának engedve Király vonakodva felállt, és a gazdája nyomában ő is elindult a közeledők felé.
Pitt Tonyra pillantott, az pedig vállat vont. – Nem gondoltam volna, hogy Beau ilyen erős – mondta.

– Hogy a fenébe tűnhet el egy hulla? – kérdezte Jesse Dr. Curtis Lapree-től. – Úgy értem, előfordult már ilyesmi korábban is?
Jesse és Vince az őrszobáról sietett a hullaházba, és éppen az üres, korábban Charlie Arnold holttestét tartalmazó hűtőkamra nyitott ajtaja előtt álltak.
– Sajnos igen – vallotta be Dr. Lapree. – Nem túl gyakran, hála istennek, de azért megtörtént. Utoljára valamivel több mint egy éve. Egy fiatal, öngyilkos nő holtteste tűnt el.
– Megtalálták később? – kérdezte Jesse.
– Nem.
– Jelentették nálunk az esetet?
– Hogy őszinte legyek, nem tudom – felelte Dr. Lapree. – Az egészségügyi tanácsoshoz került az ügy, és tárgyalta meg a rendőrséget felügyelő városi tanácsossal. Kellemetlen ügy volt, senki sem akarta nagydobra verni.
– Most mit csinált? – faggatta tovább az orvost a nyomozó.
– Ugyanazt, amit akkor. Értesítettem a városi főkórboncnokot, ő pedig az egészségügyi tanácsost. Mielőtt lép valamit az ember, jobb, ha tájékoztatja a főnökeit. A végén még kiderülhet, hogy jobban tettem volna, ha nem is szólok magának.
– Értem. Köszönöm, hogy szólt. Van ötlete arra vonatkozóan, hogy miért lophatták el a holttestet?
– Kórboncnok vagyok, tudom, hogy a világ tele van fura alakokkal – válaszolta Dr. Lapree. – Akadnak közöttük olyanok is, akik vonzódnak a hullákhoz.
– Gondolja, hogy ez lehet a magyarázat? – kérdezte Jesse.
– Fogalmam sincs róla.
– Nyugtalanít bennünket a dolog. Az, hogy a holttest eltűnt, növeli a valószínűségét annak, hogy mégis csak bűncselekmény történt.
– Mintha az illető, aki megölte azt a szerencsétlent el akarna tüntetni minden nyomot – egészítette ki a társa szavait Vince.
– Értem – bólintott Dr. Lapree. – A bibi csak ott van, hogy mire elvitték a hullát, én addigra lényegében végeztem a vizsgálattal.
– Igen, de mégis akart még szövetmintákat venni.
– Ez igaz. Kíváncsi lettem volna még a csontvelőre, bár biztos vagyok abban, hogy az is csak a halálos sugárdózisra vonatkozó elképzelésemet erősítette volna meg.
– Ha a holttestet azért vitték el, mert nem akarták, hogy levegye tőle azt az utolsó mintát, akkor az itteniek közül valakinek kellett elkövetnie a dolgot. Csak tudhatták, mi a szándéka – állapította meg Jesse.
– Mi is gondoltunk már erre. Éppen ott tartunk hogy ellenőrzünk mindenkit, aki hozzáférhetett a holttesthez – válaszolta az orvos.
– Micsoda hülye eset! – sóhajtott föl elégedetlenül a nyomozó. – Egyre vonzóbbnak tűnik a nyugdíjba vonulás gondolata.
– Ugye értesít bennünket, ha bármit kiderítenek? – kérdezte a kórboncnokot Vince.
– Természetesen.

Jonathan becsukta, és kulcsra is zárta sportöltözőbeli szekrényének az ajtaját. Erre a félévre utolsó óraként kapta a tornát, és ezt nagyon nem szerette. Sokkal jobban esett volna valamikor a nap közepe táján, felüdülésként az elméleti tárgyak között.
Az oldalajtón kilépve indult a sportpályák felé, és már messziről látta, hogy a zászlórúd körül elég nagy csoportosulás támadt. Közelebb érve a lelkes kiáltásokat is hallotta, majd arra is rájött, hogy kinek szólnak. Egy kilencedik osztályos, akit csak látásból ismert, kapaszkodott fölfelé éppen a sima rúdon, megpróbálva eljutni a tetejéig. A fiút Jason Holbrooknak hívták, és Jonathan azért tudott róla, mert az alsóbb évesek kosárlabdacsapatában játszott.
– Mi a fene folyik itt? – kérdezte Jonathan az egyik, a többiektől kissé elkülönülve álló osztálytársát, Jeffet.
– Ricky Javetz és a haverjai találtak maguknak egy kilencedikest, akit megszívathatnak – válaszolta Jeff.
– A srácnak meg kell érintenie a rúd tetején a sast, különben nem veszik be a bandába.
Jonathan, hogy védekezzen a kora délutáni nap ellen, tenyerével ernyőt formált a szeme fölé, és úgy nézett a rúd csúcsa felé. – Piszok magas ez a pózna – állapította meg. – Tizenöt-húsz méter is lehet, vagy még több.
– A tetején ráadásul jó csúszós – tette hozzá Jeff. – Örülök, hogy nem nekem kell fölmásznom rá.
Jonathan körülnézett, és meglepődött, hogy egyetlen tanár sincs, aki leállíthatná az egész hülyeséget. Aztán észrevette Cassy Winthrope-ot, amint kilépett az iskola északi szárnyának a kapuján, és meglátva a rúdnál összeverődött tömeget, arra indult.
– Itt jön az a szexis gyakorlótanár – mondta Jonathan, és a vállával meg is bökte Jeffet.
Cassy szokásos, egyszerű pamutruháját viselte, és ahogy a nap átsütött a vékony anyagon, a fiúk tisztán láthatták az alakját, sőt oldalt magasra felkanyarított, tangaszerű bugyijának a körvonalait is.
– A mindenit! – mondta elismerően Jeff. – De jó bőr!
A fiúk látták, amint Cassy átfurakodott a tömegen, a zászlótartó rúd tövéhez ment, és könyveit a földre dobva tölcsért formált a kezéből, hogy felkiabáljon Jasonnak, jöjjön le azonnal.
A körülötte állók a közbeavatkozástól felháborodva pisszegni kezdtek, és morogtak is, hogy ne avatkozzon bele a dologba.
Jason a rúd háromnegyedét megmászta már, de szemmel láthatóan elbizonytalanodott. A pózna enyhén kilengett a súlyától, és magasabbnak is tűnt, mint amilyenre eredetileg számított.
Cassy körülnézett, a tanulók fala pedig szorosabbra zárult körülötte. A jelenlévők többsége felsőbb éves volt, és jóval magasabb, erősebb nála. Egy pillanatra még az a gondolat is átfutott az agyán, hogy naponta hallani a diákoknak Egyesült Államok-szerte a tanulók ellen elkövetett támadásáról.
Újból a rúd tetejére pillantott; ahol állt, onnan tisztán látta milyen veszélyessé kezd válni a pózna kilengése.
– Nem hallottad?! – kiabálta újból a mászónak nem törődve a körülötte állók elégedetlenségével. Dühös volt, mérgében még a kezét is csípőre rakta. – Azonnal gyere le!
Érezve, hogy valaki megfogja a karját, Cassy megpördült, és az olvatagon mosolygó Mr. Ed Partridge-dzsal találta magát szemközt.
– Elbűvölően néz ki ma, Miss Winthrope – mondta csöpögő hangon az igazgató.
Cassy lefejtette a karjáról Partridge kezét. – Egy diák van odafent – mutatott a rúd tetejére.
– Láttam – válaszolta az igazgató. Halkan fölnevetett, és a fejét kissé oldalra hajtva a vállalkozását már megbánó, rémült fiúra nézett. – Azt hiszem, sikerülni fog neki.
– Nem hiszem, hogy éppen ilyesmire kellene bátorítani a tanulókat! – mondta önmaga számára is meglepő eréllyel Cassy.
– Miért ne? – kérdezte Partridge, majd ő is tölcsért formált a kezéből, és felkiabált Jasonnek: – Gyerünk, fiú! Ne hagyd abba! Már majdnem a végén vagy!
Jason a rúd tetejére pillantott, és látta, hogy még vagy hat métert kell megtennie. Hallva alulról a tömeg biztatását, tovább kapaszkodott, bár egyre nehezebben ment neki, mert a tenyere izzadt, és csúszóssá vált. Hiába igyekezett, minden újabb húzódzkodásnál visszacsúszott a legyűrt táv feléig.
– Mr. Partridge! – kezdte újból felháborodottan Cassy. – Ez...
– Nyugalom, Miss Winthrope! – vágott közbe az igazgató. – Hagynunk kell, hogy a diákjaink megmutassák, mire képesek. Öröm látni, hogy olyan korú fiú, mint Jason, mit tud elérni, ha összeszedi magát.
Cassy rémülten nézte a jobbra-balra kilengő rudat, és nem is merte végiggondolni, mi lesz a gyerekkel, ha nem bírja tovább, és leesik.
Jason azonban nem zuhant le. Az alatta állók biztatásából erőt merítve sikerült feljutnia a rúd tetejére, megérintette a sast, és elkezdte a leereszkedést. Amikor visszaért, Mr. Partridge volt az első, aki gratulált neki.
– Ügyes voltál, kölyök! – mondta, és elismerően vállon is veregette. – Nem gondoltam volna, hogy képes leszel rá. – Az igazgató megfordult, és körbenézett a tömegen. – Oké, ideje oszolni! Mindenki menjen a dolgára!
Cassy nem csatlakozott rögtön a távozókhoz. Zavartan figyelte, amint Mr. Partridge élénk beszélgetésbe merülve az épület központi szárnya felé terel egy csapat diákot. Felelőtlenségnek érezte, amit az igazgató csinált, és nem is igazán jellemzőnek rá, már amennyire ismerte.
– Azt hiszem, ezek a maga könyvei – szólalt meg mögötte egy hang.
Cassy megfordult, és Jonathan Sellerst látta, amint feléje nyújtotta az érkezésekor ledobott könyveket. Elvette őket, és megköszönte a segítséget.
– Nincs mit. – Jonathan a távolodó Mr. Partridge után nézett, és mintha csak Cassy gondolatait akarta volna megfogalmazni, kijelentette: – Hirtelen nagyon megváltozott.
– Akárcsak a szüleim – szólalt meg mögötte egy ismerős hang.
Jonathan megfordult, és Candee-t látta maga előtt, akit korábban észre sem vett a tömegben. Enyhén botladozó nyelvvel mutatta be Cassynek a lányt, és közben észrevette, hogy Candee szeme karikás, az arcáról lerí a kialvatlanság.
– Jól vagy? – kérdezte tőle aggódón.
– Igen, csak nem sokat aludtam az éjjel. – Candee zavartan Cassyre nézett, és látszott rajta, hogy nem szívesen mondana többet egy idegen előtt. Ugyanakkor rettentően szükségét érezte, hogy végre kiönthesse valakinek a szívét. Bajban volt, és egyedüli gyerekként családon belül nem talált társat, akivel megoszthatta volna a gondolatait.
– Hogyhogy nem aludtál? – kérdezte Jonathan.
– Úgy, hogy a szüleim is rettentő furcsán viselkedtek – válaszolta Candee. – Olyanok, mintha nem is ismerném őket. Egészen megváltoztak.
– Hogy érted azt, hogy megváltoztak? – kérdezett közbe Cassy, akinek egyből Beau jutott az eszébe.
– Mások lettek. Nem is tudom, hogyan magyarázzam meg. Egyszerűen mások, mint Mr. Partridge is.
– Mióta tart ez? – Cassy zavart volt, nem értette, mi történt hirtelen az emberekkel.
– Nem olyan régen. Egy-két napja – válaszolta Candee.

9. FEJEZET

16.15

– Phenytoint?! – kiáltotta Dr. Draper, az egyetemi kórház egyik idősebb segédorvosa Dr. Sheila Millernek.
– Nem! – válaszolta határozottan Sheila. – Nem akarom, hogy bármi zavarja a szívritmust. Tíz milligramm Valiumot adjanak, intravénásan!
A városi mentőszolgálattól előre szóltak, hogy negyvenkét éves cukorbeteget visznek be, akinek súlyos rohama van. Az előző nap az ugyancsak diabéteszes nővel szerzett szomorú tapasztalat után az egész orvosi csapat, beleértve Dr. Sheila Millert is, fölkészült a beteg fogadására.
A férfit, mihelyt megérkezett, rögtön kezelésbe vették, először is a légzését állították helyre. Közben villámgyorsan elvégezték nála a vérképelemzést, és glükózt is adtak neki.
Mivel a roham nem enyhült, újabb gyógyszerekre volt szükség, és ekkor döntött Sheila a Valium mellett.
– Valium beadva! – jelentette Ron Severide, a délutános ügyeletes orvos.
Sheila a monitort figyelte. Pontosan emlékezett még, mi történt az előző napi beteggel, és nem akarta, hogy ugyanaz bekövetkezzen, a férfinak is leálljon a szívműködése.
– Mi neve a betegnek? – kérdezte, tízperces megfeszített munka után végre levegőhöz jutva.
– Louis Devereau – válaszolta Ron.
– Diabéteszen kívül van egyéb baja? Szívrendellenesség például?
– Semmi, amiről tudnánk – adta meg a választ Dr. Draper.
– Remek. – Sheila kezdett valamelyest megnyugodni, ugyanúgy a páciens is. Néhányat rándult még, aztán a görcs láthatóan enyhülni kezdett.
– Úgy néz ki, most már rendben lesz – állapította meg Ron, ám alig fejezte be a mondatot, a beteg újabb görcsbe rándult.
– Ez nem igaz! – kiáltott fel Dr. Draper. – Valium és glükóz után is görcsöl! Mi a fene ez?
Sheila nem válaszolt, túlságosan is lekötötte a figyelmét a rendellenes szívműködést jelző monitor. Már éppen szólni akart, hogy adjanak a betegnek Lidocaint, amikor a szívverés egyik pillanatról a másikra megállt.
– Ne! – kiáltott fel elkeseredve Sheila, és csatlakozva a többiekhez, erejét megfeszítve küzdött, hogy visszahozza az életbe a férfit. Bármit csináltak azonban, Louis Devereau szíve – akárcsak az előző napi asszonyé – fibrillálni kezdett, majd végleg megállt. Bármennyire elkeserítő volt is, be kellett látniuk, hogy újból vereséget szenvedtek, ezt a beteget is elveszítették.
Sheila lerántotta a kezéről a gumikesztyűjét, és dühös tehetetlenséggel a szemétvödörbe hajította.
Ugyanezt tette Dr. Draper is, majd együtt indultak vissza a ügyeletes pult felé.
– Beszéljen a kórboncnokkal! – mondta Drapernek menet közben Sheila. – Értesse meg vele, nagyon fontos, hogy pontosan tudjuk, mi okozta ennek az embernek a halálát! Ez így nem mehet tovább! Mindketten viszonylag fiatalok voltak.
– Régi cukorbetegek is. Folyamatosan kellett kapniuk az inzulint – mondta Dr. Draper.
Az ügyeletes pultnál jártak már, ahol nagy volt a nyüzsgés.
– Mióta számít halálos betegségnek középkorúaknál a diabétesz? – kérdezte ingerülten Sheila.
– Igaza van.
Sheila a váró felé nézett, és rosszkedvűen felvonta a szemöldökét, mert látta, hogy a betegek száma úgy megszaporodott, hogy már állóhely is alig maradt. Tízegynéhány perccel korábban, amikor elment, még csak átlagos napnak megfelelő, volt a létszámuk. A pult felé fordult, hogy megkérdezze az ügyeletestől, van-e valamilyen ésszerű magyarázata a betegszám hirtelen megemelkedésének, és akkor vette csak észre, hogy Pitt Henderson áll ott.
– Maga soha nem megy haza? – kérdezte. – Cheryl Watkinstól hallottam, hogy a huszonnégy órás ügyelete után is nem sokkal visszajött.
– Azért vagyok itt, hogy tanuljak – válaszolta Pitt. Előre készült a válaszra, mivel látta közeledni a doktornőt.
– Csak nehogy idő előtt elhasználja magát! – figyelmeztette Sheila. – Hiszen még el sem kezdte az orvosi egyetemet.
– Az előbb hallottam, hogy újból meghalt egy diabéteszes beteg. Gondolom, milyen nehéz lehet ezzel megbékülni.
Sheilát meglepték a fiatalember szavai. Előző nap Henderson nagyon feldühítette, mert kilökte a kezéből a kávéját, ami a köpenyére ömlött, ráadásul olyan helyen, ahol semmi keresnivalója sem volt. Most viszont férfi létére szokatlan beleérzőképességet árult el. Ráadásul igen vonzó volt szénfekete hajával, sötét, csillogó szemével. Sheilán egy pillanatra átsuhant a gondolat, vajon hogyan viselkedne vele, ha húsz évvel idősebb lenne.
– Van itt valami, amit szeretnék megmutatni – mondta Pitt, és átnyújtott egy laboratóriumi jelentést.
– Mi ez? – kérdezte a doktornő, belepillantva a papírba.
– Annak a diabéteszesnek a vérképe, aki tegnap meghalt – válaszolta Pitt. – Gondoltam, érdekes, mert minden összetevő értéke tökéletesen normális. Még a vércukorszint is.
A listát átfutva Sheila meggyőződött arról, hogy a fiatalembernek igaza van.
– Érdekes lesz megnézni, mit mutatnak ki a mai betegnél – folytatta Pitt. – Az eddigi olvasmányaim alapján el nem tudom képzelni, mi válthatta ki a rohamot a tegnapi nőbetegnél.
Sheilának ez már kifejezetten tetszett. Egyetlen, tanulás mellett dolgozni bejáró egyetemistánál sem tapasztalt még ilyen élénk érdeklődést. – Azonnal szóljon, mihelyt leadják a mai betegről a jelentést! – mondta a fiatalembernek.
– Természetesen.
– Addig is meg tudná mondani, miért vannak hirtelen ennyien a váróban?
– Azt hiszem, igen. A többségük nyilván dolgozott, és csak most tudott eljönni. Mindannyian influenzára panaszkodnak. A tegnapi és a mai vizsgálati lapokból úgy tűnik, egyre többen jelentkeznek ugyanazokkal a tünetekkel. Azt hiszem, érdemes volna megnéznie.
– Az influenzás időszak közepén járunk. Máskor is ez idő tájt növekszik meg a betegek száma. – Sheilának kezdett még jobban tetszeni a fiatalember, akiről úgy tűnt, hogy nemcsak okos, de használja is az eszét.
– Hiába van influenzaszezon, ennyi beteg azért szokatlan – felelte Pitt. – Érdeklődtem a laborban, és azt válaszolták, hogy még semmit sem tudnak.
– Néha napokig is eltart, amíg a vírust sikerül kitenyészteni.
– Igen, olvastam, de mégis furcsának tűnik a dolog – magyarázta Pitt. – Valamennyi beteg légúti bántalmakra panaszkodik, tehát a vírusnak nagy koncentrációban kellene ott előfordulnia. Legalábbis azok alapján, amit eddig ki tudtam hámozni a tankönyvekből.
– Tetszik nekem, hogy énnyire foglalkoztatja a dolog – mondta őszinte elismeréssel a hangjában a doktornő.
– Aggaszt ez a szokatlan helyzet – vallotta be Pitt.
– Mi van, ha valami új, szokatlan betegséggel állunk szemben? A legjobb barátom is influenzás volt néhány napja, pocsékul érezte magát, de csak néhány óráig, ami egyáltalán nem jellemző a szokványos influenzára. Ráadásul, miután rendbe jött, mintha kicserélték volna. Egészséges, látszólag semmi baja, de különös dolgokat művel.
– Hogy érti azt; hogy különös dolgokat? – érdeklődött Sheila, és rögtön a vírusos agyvelőgyulladás, az influenza egyik ritka szövődménye jutott az eszébe.
– Mintha más személyiség volna – felelte Pitt. – Nem teljesen más, de kissé eltérő, mint korábban volt. Ugyanez történt a középiskola igazgatójával is.
– Úgy érti, hogy megváltoztak a személyiségi jegyeik? – kérdezte Sheila.
– Igen. Azt hiszem, így lehetne mondani. – Pitt tartott attól, hogy nevetségessé válik, ha elmondja, hogy Beau ereje és gyorsasága föltűnően megnőtt, és hozzáteszi, hogy a barátja abban a szobában feküdt, amiben aztán az a megmagyarázhatatlan, különös rombolás történt.
– És még valami – mondta Pitt, úgy döntve, ha már idáig eljutott, elmond mindent, ami foglalkoztatja. – Megnéztem a tegnapi cukorbeteg asszony vizsgálati lapját. A rohama előtt neki is influenzás tünetei voltak.
Sheila a hallottakon elgondolkodva mélyen a fiatalember szemébe nézett, majd odahívta Dr. Drapert, és megkérdezte, voltak-e Louis Devereau-nak influenzás tünetei, mielőtt a rohama kezdődött volna.
– Igen – felelte Dr. Draper. – Miért kérdezi?
Sheila figyelmen kívül hagyta a segédorvos érdeklődését, és visszafordult Pitthez. – Hány influenzás betegünk volt eddig, és hányán várnak még vizsgálatra?
– Eddig ötvenhárom – válaszolta Pitt, és magasra emelte a nyomtatóról lefutott hosszú listát.
– Te jó ég! – jajdult fel Sheila. A folyosó kiszélesedő részen nyüzsgő tömeg fele pillantott, az arcát beszippantva töprengett egy darabig, majd odaszólt Pittnek: – Jöjjön velem, és hozza a listát is!
A fiatalembernek alaposan szednie kellett a lábát, hogy utolérje a nekiiramodó doktornőt. – Hová megyünk? – kérdezte, miközben egy csapóajtón át beléptek a kórház központi tömbjébe.
– Az igazgatóhoz – válaszolta Sheila, de részletesebb magyarázattal nem szolgált.
Beszálltak a liftbe, és Pitt megpróbálta Dr. Miller arcából kitalálni, hogy mire gondol, de nem sikerült. Arra vonatkozóan sem volt semmilyen épkézláb ötlete, hogy miért cipelte magával az osztályvezető, és attól félt, esetleg a viselkedése ellen volt kifogása, fegyelmit akar kezdeményezni.
– Azonnal beszélni akarok Dr. Halprinnal! – közölte erélyesen Sheila az igazgatói titkárság vezetőjével, Mrs. Kaplanddal.
– Dr. Halprin pillanatnyilag foglalt – felelte barátságos mosollyal az arcán a személyi titkárnő. – Szólok azért neki, hogy itt van. Foglaljanak helyet! Kávét, esetleg üdítőt?
– Mondja meg neki, hogy nagyon sürgős! – válaszolta a doktornő.
Húsz percig kellett várakozniuk, mielőtt bemehettek volna az igazgatóhoz. Mihelyt ránéztek, rögtön látták, hogy Dr. Halprin rosszul érzi magát – sápadt volt, és szinte egyfolytában köhögött.
Miután helyet foglaltak, Sheila lényegre törően összefoglalta, amit Pitt mondott, és javasolta, hogy a kórház haladéktalanul tegye meg a szükséges lépéseket.
– Álljon meg a menet! – mondta két köhögési roham között Dr. Halprin. – Ötven influenzás eset az évnek ebben az időszakában még nem ok arra, hogy riadót fújjunk. Azt hiszem, én is elkaptam, és mondhatom, nem olyan szörnyű, bár ha lehetne, szívesebben feküdnék otthon az ágyban.
– Több mint ötven eset egyedül nálunk azért elég
sok – érvelt Sheila.
– Ez igaz, de vegye figyelembe, hogy miénk a környéken a legnagyobb kórház – válaszolta az igazgató. – A legtöbb beteg hozzánk jön.
– Két beállított inzulinos diabéteszesünk is volt, akik ettől haltak meg – közölte a doktornő.
– Az influenza, sajnos, produkál néha ilyen szomorú eseteket. Nagyon jól tudjuk, milyen veszélyes lehet az egyéb betegségekben szenvedőkre és az öregekre nézve.
– Mr. Henderson két olyan embert is ismer, akik már átestek a betegségen, és utána észrevehetően megváltoztak a személyiségi jegyeik – közölte Sheila. – Az egyik közülük a legjobb barátja.
– Személyiségváltozás? – kérdezte csodálkozva Halprin.
– Nem túl szembetűnő, de azért jól észrevehető – magyarázta Pitt.
– És miben nyilvánul meg? – kérdezte az igazgató, majd harsányan kifújta az orrát.
Pitt beszámolt Beau szokatlanul könnyed viselkedéséről, hogy egész napot mulasztott az egyetemről, és az előadás helyett inkább múzeumba és állatkertbe ment.
Dr. Halprin leengedte zsebkendőt tartó kezét, és mosolyogva Pittre nézett. – Bocsásson meg, de ebben nem találok semmi egetverőt!
– Ha ismerné Beau-t, tudná, milyen meglepő ez nála – bizonygatta a fiatalember.
– Nálunk, az igazgatóságon is volt néhány influenzás – mondta Dr. Halprin. – Nemcsak én betegedtem meg, tegnap két titkárnőm is rosszul érezte magát. – Megnyomta a belső személyi hívórendszer gombját, és a mikrofonba szólva magához kérette a két titkárnőt.
Mrs. Kapland, és, a nyomában a fiatalabb nő, Nancy Casado lépett az irodába.
– Dr. Millert aggasztja ez a jelenlegi influenzajárvány – mondta Dr. Halprin. – Arra gondoltam, talán önök meg tudnák nyugtatni.
A két nő – nem tudták, melyikük is kezdje – összenézett, aztán, mint a magasabb beosztású, Mrs. Kapland szólalt meg.
– Hirtelen kezdődött, és nagyon rosszul éreztem magam – mondta. – Négy-öt órával később azonban már javulni is kezdett az állapotom, és most remekül vagyok. Jobban, mint hónapok óta bármikor.
– Velem ugyanez történt – közölte Nancy Casado.
– Köhögéssel kezdődött, és rettenetesen kapart a torkom. Valószínűleg lázam is volt, de azt sohasem mérem, így nem tudom, mekkora.
– Észrevettek magukon bármilyen személyiségváltozást a felépülésük óta? – kérdezte Dr. Halprin.
A két nő jóízűen kuncogni kezdett, szájuk elé kapták a kezüket, és egy pillanatra össze is villant a tekintetük.
– Min mulatnak ilyen jól? – érdeklődött az igazgató.
– Nem lényeges. Valami butaság jutott az eszünkbe
– felelte Mrs. Kapland. – De hogy a kérdésére válaszoljak, egyikünk sem érzi, hogy megváltozott volna. Ön talán igen, Dr. Halprin?
– Én?! – kérdezett vissza megütközve az igazgató. – Nincs időm ilyesmivel foglalkozni, de nem. Nem hiszem, hogy bármelyikük is más volna, mint azelőtt.
– Ismernek olyanokat, akik szintén átestek a betegségen? – kérdezte a két titkárnőt Sheila.
– Sokat – felelték azok egyszerre.
– Észrevettek bármilyen változást is a viselkedésükben?
– Én nem – válaszolta Mrs. Kapland.
– Én sem – értett egyet Nancy Casado.
Dr. Halprin sokatmondó mozdulattal, a tenyerét fölfelé fordítva széttárta a kezét. – Nem hiszem, hogy igazán súlyos problémával állnánk szemben – mondta. – De azért köszönöm, hogy szólt – tette hozzá mosolyogva.
– Ahogy gondolja – válaszolta elégedetlenül Sheila, és felállt.
Pitt azonnal követte a példáját, köszönésképpen bólintott az igazgatónak és a titkárnőinek. Közben találkozott a tekintete Nancy Casadóéval, és feltűnt, milyen kihívóan ez rá a fiatal nő. A szája résnyire nyílt, és az ajkát nyalogatta belülről a nyelvével. Valósággal végigtapogatta a fiatalembert a tekintetével.
Pitt gyorsan megfordult, és Dr. Miller nyomában kisietett az irodából. Kényelmetlenül érezte magát, és már értette, mire gondolt Cassy, amikor reggel megpróbálta elmagyarázni, hogyan nézett rá az ablakot üvegező munkás a betegszobában.

A könyveit, a táskáját és az étteremből hozott, kartondobozba csomagolt kínai ételt a karján egyensúlyozva Cassynek végre sikerült a zárba dugnia és elfordítania a kulcsot anélkül, hogy bármit elejtett volna. Megkönnyebbülve lépett a lakásba, és a lábával rúgta be maga mögött az ajtót.
– Beau! Itthon vagy? – kérdezte harsányan, miközben lepakolt az ajtó melletti kisasztalra.
Mély, öblös torokból hangzó morgást kapott válaszul, de olyan ijesztőt, hogy a tarkóján a pihék is egyből megmerevedtek tőle. A morgás ráadásul közvetlen közelből, a háta mögül hallatszott. Lassan egyenesedett föl, belenézett a kisasztal fölötti tükörbe, és kis híján felsikoltott, saját tükörképe mellett a hatalmas, óriási agyarait kivillantó kutyáét meglátva.
Hogy ne mérgesítse föl még jobban a szemmel láthatóan már amúgy is izgatott kutyát, Cassy csigalassúsággal fordult meg. A világosbarna bullmasztiff fekete szemei mint fényesre csiszolt gyémántok meredtek rá. Az állatnak már a puszta termete rémületet keltett benne, hiszen a derekánál is magasabbra ért.
Beau jött ki a konyhából, almát majszolva jóízűen.
– Nyugalom, Király! – szólt rá a kutyára. – Cassy jött meg.
A hatalmas eb, az ismerős hangtól rögtön felhagyott a vicsorgással, és a fejét kíváncsian oldalra billentve Beau felé fordult.
– Ő Cassy – mondta Beau. – Itt lakik. Ismerkedj meg vele!
Elengedte a konyhaajtó gombját, közelebb lépve nyugtatón megveregette Király nyakát, aztán derékon kapva erősen szájon csókolta Cassyt. – Szervusz, szerelmem! – mondta felvillanyozódva. – Nagyon hiányoztál. Merre csavarogtál?
Beau a kerevethez lépett, és a lábát a karfára vetve, a támlát könyökhajlatába fogva, oldalt leült rá.
Cassy meg sem moccant, és ugyanúgy a kutya sem, azt leszámítva, hogy vetett egy futó pillantást Beau felé. Már nem morgott, de vészjósló pillantását továbbra sem volt hajlandó levenni a lányról.
– Hogy érted azt, hogy merre csavarogtam?! – kérdezte megütközve Cassy. – Úgy volt, hogy értem jössz. Félórát vártam rád.
– Jaj, tényleg – válaszolta Beau. – Ne haragudj! Fontos megbeszélésem volt, és hiába próbáltam, sehogy sem tudtalak elérni. Azzal nyugtattam meg magamat, hogy könnyen hazajutsz.
– Persze, föl vagyok rá készülve! – válaszolta dühösen a lány. – De mire felocsúdtam, már mindenki eljött. A végén taxit kellett hívnom.
– Sajnálom. Tényleg! Hirtelen annyi minden történt – mondta engesztelő hangon Beau. – Mi volna, ha elmennénk, és megvacsoráznánk a kedvenc helyünkön?
– Tegnap este voltunk ott – válaszolta Cassy. – Olyan sok ráérő időd van, hogy megint el akarsz menni? Hoztam kínai ételt.
– Ahogy akarod, drágám! Szégyellem magamat, amiért cserbenhagytalak délután, és szerettelek volna kiengesztelni.
– Bőven elég, hogy elnézést kértél miatta – nyugtatta meg a fiatalembert Cassy, majd rögtön az éberen figyelő kutyára nézett. – Honnan került elő ez a fenevad? Rád bízta valaki? – kérdezte.
– Nem – válaszolta Beau. – Az enyém. Királynak hívják.
– Te viccelsz!
– Szó sincs róla. – Beau leszállt a kerevet karfájáról, és a kutyához lépve jó erősen megvakarta a füle tövét. Királynak tetszhetett a dolog, mert rögtön csóválni kezdte a farkát, és hatalmas nyelvét kiöltve végignyalta Beau kezét. – Úgy gondoltam, nem ártana egy kis védelem.
– Védelem? Mitől? – Cassy nagyon meg volt döbbenve, és komoly erőfeszítésébe került kipréselnie magából a szavakat.
– Csak úgy. Általában – felelte kitérően Beau. – Az ilyen kutyának sokkal kifinomultabb a szaglása és a hallása, mint a miénk.
– Nem gondolod, hogy meg kellett volna beszélnünk a dolgot, mielőtt rászánod magadat, hogy a lakásba hozd? – kérdezte a lány, és közben érezte, hogy a rémülete kezd dühbe átcsapni.
– Most is megbeszélhetjük – felelte ártatlan hangon Beau.
– Te jóságos isten! – csattant fel Cassy, és a kínai ételt magához ragadva becsörtetett a konyhába. Az ajtót jó hangosan bevágta maga mögött, elővette a dobozból a fedeles tálcákat, és nagy csörömpöléssel kiszedte a mosogatógépből a tiszta tányérokat és evőeszközöket.
– Semmi okod, hogy ilyen dühös légy – mondta Beau, halkan benyitva az ajtón.
– Tényleg?! – kérdezte az indulat könnyeivel küszködve Cassy. – Te könnyen beszélsz! Nem én mászkálok el érthetetlenül éjszakánként, és jövök haza akkora kutyával, mint egy bölény.
Beau mögéje lépett, köré fonta a karját, ő pedig nem ellenkezett. A fiú egy darabig néma maradt, hagyta, sírja ki magát alaposan, és csak aztán fordította maga felé.
– Oké – mondta. – A kutya dolgát is sajnálom. Szólnom kellett volna az ötletemről, de annyira el voltam foglalva más ügyekkel, hogy eszembe sem jutott. Hirtelen minden összetorlódott. Nite-ék újból kerestek, és holnap már utazom is hozzájuk.
– Mikor jelentkeztek? – kérdezte Cassy, kézfejével a könnyeit törölgetve. Tudta, mennyire vágyik rá Beau, hogy állást kapjon a Cipher Software-nél, és arra gondolt, talán ez a magyarázata különös viselkedésének.
– Ma – válaszolta a fiú. – Nagyon biztató dolgokat mondtak.
– Mikor utazol?
– Holnap.
– Holnap! – kiáltott fel Cassy: Az események valóban felgyorsultak, és ez túl nagy érzelmi tehertétel volt a számára. – Nem akartál figyelmeztetni?
– Dehogynem tiltakozott Beau.
– És tényleg kutyát akarsz? Mi lesz vele, amíg Nite-ékkal tárgyalsz.
– Magammal viszem – válaszolta pillanatnyi elbizonytalanodás nélkül Beau.
– Ott lesz veled, miközben az állásajánlatról tárgyalsz?
– Miért ne? Remek állat.
Cassynek némi időre volt szüksége, hogy megeméssze ezt a meglepő információt. A legenyhébb kifejezés, ami az eszébe jutott, az volt, hogy nem ezt tartja a legszerencsésebb megoldásnak. Úgy érezte ugyanis, hogy a kutya jelenléte egyszerűen összeegyeztethetetlen az életstílusukkal.
– Ki fogja sétáltatni, amíg te az egyetemen vagy? És ki eteti? – kérdezte. – Kutyát tartani nem annyit jelent, hogy megszerzi az ember. Etetni, gondozni is kell. Állandóan törődni vele.
– Tudom, tudom – válaszolta Beau, és megadóan a magasba emelte a kezét. – Megígérem, hogy gondját fogom viselni. Sétáltatom, etetem, összeszedem utána a piszkot, és megbüntetem, ha összerágja valamelyik cipődet.
Cassy önkéntelenül is elmosolyodott. Úgy érezte, Beau pontosan úgy viselkedik, mint az a kisfiú, aki könyörög az anyjának, hadd legyen kutyája, miközben a mama pontosan tudja, végül is kire fognak hárulni a pillanatnyi felbuzdulásból származó terhek.
– A menhelyről hoztam – magyarázta tovább Beau.
– Biztos vagyok abban, hogy meg fogod szeretni, de ha nem, akkor visszavisszük. Tekintsük az egészet érdekes kísérletnek! Várunk egy hetet, aztán eldöntjük, mi legyen.
– Komolyan mondod? – kérdezte a lány.
– A legkomolyabban. Hadd hozzam be, hogy igazán megismerkedhessetek! Majd meglátod, milyen remek jószág!
A beleegyező bólintásra Beau rögtön ki is ment. Miután magára maradt, Cassy mély lélegzetet vett. Úgy érezte, mintha hirtelen összetorlódtak volna körülötte az események. A fürdőszobába indult, hogy megmossa az arcát, és felfrissüljön kicsit, amikor észrevette, hogy Beau számítógépe be van kapcsolva, és valami furcsa, különösen gyorsnak tűnő program fut rajta. Megállt, a képernyőre pillantott, és értetlenül figyelte egy darabig a villámgyorsan felvillanó és rögtön el is tűnő grafikus és szöveges információkat. Aztán más is fölkeltette a figyelmét: a vörösen villogó monitor előtt ott volt az a különös, fekete tárgy, amit Beau néhány napja Costa büféje előtt talált. Cassy már el is felejtkezett róla, de most, hogy látta, eszébe jutott, milyen szokatlanul nehéznek találták a fiúk, és érte nyúlt, hogy maga is kipróbálja.
– Tessék! Itt ez a szörnyeteg – szólalt meg mögötte Beau, magára vonva Cassy figyelmét, és rögtön megfeledkezett az apró diszkoszhoz hasonló tárgyról. Beau parancsszavának engedelmeskedve Király lépett a szobába, Cassyhez ment, és szelíden végignyalogatta a kezét.
– Milyen érdes a nyelve! – csodálkozott a lány.
– Remek állat! – mondta újból, sugárzó mosollyal Beau.
Cassy óvatosan megsimogatta Király hátát. – Rettentő masszív – állapította meg. – Mennyi lehet a súlya? – kérdezte, és közben arra gondolt, hány doboz kutyaeledelt kell majd venni neki naponta.
– Ötvenöt, legfeljebb hatvan kiló – válaszolta Beau.
Cassy, valamelyest felbátorodva, a füle tövét is megvakarta Királynak, aztán Beau számítógépe felé bökött a fejével. – Miért van bekapcsolva? – kérdezte. – Össze-vissza villog, mintha megbolondult volna.
– Az Internetről tölt le adatokat – válaszolta Beau, majd odalépett a géphez, és kikapcsolta a monitort. – Erre nincs is szükség.
– Ki is akarod printelni? – érdeklődött Cassy. – Ha igen, papírt kell vennünk, mert ami itthon van, nem lesz elég hozzá.
Beau, még mindig a számítógépnél állva megbizonyosodott róla, hogy bár a monitor ki van kapcsolva, a gép azért működik, a vörös jelzőfény továbbra is villog.
– Szóval, mi legyen? – kérdezte kis idő múlva, ott hagyva a gépet. – Kínait együnk, vagy elmenjünk a Bistróba? Te döntsd el! Csak rajtad áll.

Beau, mintegy vezényszóra, ugyanakkor nyitotta ki a szemét, amikor Király. Óvatosan fél könyökre támaszkodott, és a mélyen alvó Cassy fölött átnézve az órára pillantott – hajnali fél három volt.
Ügyelve, hogy az ágyrugók meg ne nyikorduljanak, Beau felült, lerakta a lábát a padlóra, és lassan felállt. Megsimogatta a kutya fejét, gyorsan, de zajtalanul felöltözött, majd odalépett a számítógéphez, aminek a vörös jelzőfénye alig egy perce szűnt meg villogni.
Beau a zsebébe süllyesztette a fekete korongot, és a gép mellől fölvett jegyzettömbre ráírta: Sétálni mentem. Hamarosan jövök, Beau.
Letépte, és a párnájára rakta a jegyzetlapot, majd halkan, nehogy zajt üssön, Királlyal együtt kiment a lakásból.
Megkerülve elhagyta a házat is, és a mögötte lévő parkoló felé indult. Király póráz nélkül is engedelmesen ment mellette, egyetlen lépésnyire sem maradva le. Kristálytiszta, felhőtlen éjszaka volt, a Tejút sávja fényesen csillogott a fejük fölött. A Hold nem látszott, következésképp a csillagok a szokásosnál is szebben hunyorogtak.
A parkoló végében Beau talált egy elég tágas, szabad térséget, és lerakta a fekete diszkoszt az aszfaltra. Az apró tárgy, mihelyt elengedte, rögtön fényleni kezdett, és mire Beau és Király úgy tizenöt méternyire eltávolodott tőle, már látszott körülötte a korona, és a kezdetben vörös fény is kezdett fehér izzássá fokozódni.

Cassy nagyon nyugtalanul aludt, különös, zavaró álma volt. Maga sem tudta, mitől ébredt fel, csak arra ocsúdott, hogy mereven fekszik a hátán, és a mennyezetet bámulja, ami különös módon egyre világosabbá válik.
Felült, és látta, hogy az egész szobát furcsa, az ablakon-beszűrődő fény árasztja el. Megmozdult, hogy fölkeljen, és utánanézzen a különös jelenségnek, amikor észrevette, hogy Beau – akárcsak előző éjjel – ezúttal sincs mellette. Igaz, legalább üzenetet hagyott a párnáján.
A papírt magához véve Cassy az ablakhoz ment, kinézett, és rögtön észre is vette, honnan származik a szobában észlelt különös világosság. Fehéren izzó, a parkolóban álló kocsikat élesen megvilágító gömb volt a fényforrás.
A következő pillanatban viszont, mintha fekete leplet borítottak volna föléje, egyik pillanatról a másikra kialudt a fény. A jelenségtől Cassynek kifejezetten az az érzése támadt, mintha az a valami, ami a szokatlan világosságot okozta, szétpukkadt volna, de nem ért rá ezen gondolkodni, mert hirtelen keletkező, erős, és szűnő zúgást hallott.
Nem tudván eldönteni, mi lehetett az, aminek egy-két pillanattal előbb a szem- és fültanúja volt, Cassy úgy gondolta, föl kellene hívnia a rendőrséget, de amikor megfordult, hogy visszamenjen a hálószobába, a szeme sarkából mozgást vélt látni a parkoló egyik szegletében. Visszatért hát az ablakhoz, egy embert és a kutyáját látta – Beau volt az, és mellette Király.
Cassy biztos volt abban, hogy Beau is látta a különös fényjelenséget, és már kiáltani akart neki, amikor újabb alakok jöttek elő a sötétből. Harminc-negyven különös alakot sikerült összeszámolnia.
A környező utcákban égett a lámpa, így Cassy néhányuknak az arcát is láthatta. Először csupa ismeretlen, de aztán fölfedezett kettőt, aki ismerősnek tűnt: Mr. és Mrs. Partridge.
Nem akart hinni a szemének, gyors egymásutánban többször is pislogott, és lázasan igyekezett eldönteni, hogy ébren van-e, vagy még mindig álmodik. Remegés futott végig a testén, megrémítette a gondolat, hogy – korábban ép – érzékeiben sem bízhat. Továbbment rögtön, és azt kezdte latolgatni, nem valamilyen pszichiátriai, hallucinációkkal együtt járó betegség támadta-e meg.
Az első megdöbbenés után látta, hogy a sötétségből előbukkanó alakok a parkoló közepébe gyűltek. Nem tehetett róla, de az egész jelenet olybá tűnt a számára, mint valami titokzatos, mély konspirációban összehívott tanácskozás. Egy pillanatra átfutott rajta hogy köntöst kellene vennie, és kimenni, hogy megtudja, miről is van szó, de aztán kénytelen-kelletlen beismerte, hogy nem meri megtenni, túlságosan is fél. Nehezen tudta volna megfogalmazni, miért, de az egész kép valószerűtlennek, ijesztőnek tűnt a számára.
Aztán, egyik pillanatról a másikra, mintegy ösztönének engedelmeskedve, Király fölfigyelt rá. Ijesztő, a macskáéhoz hasonlóan fénylő szemmel Cassy felé fordult, morgott egyet, és a figyelmeztető jelzésre a csoport tagjai – köztük Beau is – arra néztek.
Cassy döbbenten lépett hátrébb az ablaktól. A rá szegeződő tekintetek ugyanúgy fénylettek, mint Királyé, és ettől ismét remegni kezdett, nem tudván, hogy valóság volt-e, amit látott, vagy csupán az érzékei hagyták cserben.
Imbolyogva ment vissza az ágyhoz, és felgyújtotta az éjjeliszekrényen álló lámpát. Halvány fénysugarába tartotta, és elolvasta Beau üzenetét, hátha attól okosabb lesz, de csalódnia kellett, mert annyira semmitmondó volt. Hívja föl a rendőrséget? Ha megteszi, és visszakérdeznek; mit fog mondani? Nem nevetik-e ki, mondván, hogy rémeket lát? És ha mégis kijönnek, nem kell-e még jobban szégyenkeznie, ha kiderül, hogy fölösleges volt a riadalma, pánikot keltett?
Tanácstalanságában önkéntelenül is Pitt jutott az eszébe, és a telefonra lecsapva tárcsázni kezdte a számát, de aztán félbe is hagyta. Hajnali három van, figyelmeztette magát. Mit mondanék neki, milyen értelmes indokot tudok arra, hogy felhívtam? Tétován kinyúlt, helyére rakta a kagylót, és hatalmasat sóhajtott.
Csöndben ült még egy darabig az ágy szélén, és végül úgy döntött, hogy megvárja, amíg Beau visszatér. Fogalma sem volt, hogy mi történt, de nagyon szerette volna tudni. Elhatározta, hogy összes kérdését rázúdítja Beau-ra, és nem hagyja, hogy kitérjen az egyenes válasz elől.
Miután ezt eldöntötte magában, Cassy valamelyest megnyugodott. A párnájára dőlt, tarkója alá rakta a kezét és megpróbált nem gondolni arra, amit néhány perce látott. A lélegzésére koncentrált, és jógagyakorlatokat végezve igyekezett ellazulni.
Az ajtózár kattanásától Cassy éber lett, és mintha rugó lökte volna ki, villámgyorsan felült. Néhány másodpercig aludhatott csak; és ennyi elég is lett volna, hogy azt hihesse, az egész csupán rossz álom volt, de meglátta Beau üzenetét, és az, no meg hogy az éjjeliszekrényen álló lámpa égett, meggyőzte arról, hogy mégsem álmodott.
Feszülten figyelni kezdett, és előbb csak Királyt látta felbukkanni az ajtóban, majd Beau-t is, cipőjével a kezében, hogy ne csapjon zajt.
– Nem alszol? – kérdezte Beau, és a hangjából tisztán érezhető volt a csalódás.
– Téged vártalak – válaszolta Cassy.
– Remélem, megtaláltad az üzenetemet! – Beau behajította a gardróbszekrénybe a cipőjét, és vetkőzni kezdett.
– Igen. Hálás is voltam érte – felelte Cassy, és közben kemény harcot vívott magával. A legszívesebben rögtön föltette volna összes gyötrő kérdését, de hirtelen elbizonytalanodott. Az egész helyzet olyan képtelen volt, mint valami furcsa álom.
– Akkor jó – mondta Beau, és bement a fürdőszobába.
– Mit kerestetek odakint?! – kiáltott utána Cassy, összeszedve minden bátorságát.
– Sétáltunk kicsit – szólt vissza könnyedén Beau.
– Kik voltak azok az emberek?
Beau, törülközőjével az arcán, kidugta a fejét a fürdőszobából. – Késői járókelők. Nekik is sétálni támadt kedvük, mint nekem – felelte.
– Partridge-éknak is? – kérdezte némi gúnnyal a hangjában Cassy.
– Igen. Nekik is – felelte Beau. – Kellemes, meglepően lelkes emberek.
– Miről beszélgettetek? Láttalak benneteket az ablakból. Az egész úgy hatott, mint valamilyen gyűlés.
– Tudom, hogy láttál bennünket. Nem rejtőzködtünk senki elől, ha netán arra gondoltál. Egyszerűen csak beszélgettünk, többnyire a környezetről.
Bármennyire igyekezett fékezni magát, Cassy gúnyosan, inkább hitetlenkedve fölnevetett. A körülmények ismeretében egyszerűen nevetségesnek tartotta, hogy Beau ilyen primitív magyarázattal hozakodott elő. – Hát persze! – felelte dühösen. – Hajnali háromkor mi sem természetesebb, mint lakókörzeti gyűlést összehívni a környezet állapotának megvitatására!
Beau nyugodt léptekkel az ágyhoz ment, és mélyen elgondolkodó arccal leült a szélére.
– Mi a baj, Cassy? – kérdezte. – Már megint olyan idegesnek látszol.
– Csodálod talán, hogy az vagyok?! – kiabált rá a lány.
– Nyugodj meg, kérlek!
– Jaj, hagyd már ezt a hülyeséget! Mondd meg őszintén, minek nézel engem! Mi történt veled?
– Semmi – válaszolta tökéletes nyugalommal Beau. – Remekül érzem magam, minden tökéletesen sínen van.
– Tényleg nem veszed észre, milyen különösen viselkedsz az utóbbi időben?! – csattant fel újból Cassy.
– Nem tudom, miről beszélsz. Lehet, hogy változik némileg az értékrendem, de hát fiatal vagyok, még csak egyetemista, pontosan abban a korban, amikor az ember igyekszik minél több új ismeretet magába szívni.
– Megváltoztál! Más vagy, mint voltál – tartott ki a véleménye mellett Cassy.
– Ugyan már! Beau Eric Stark vagyok, ugyanaz a Beau. Szüleimet Tami és Ralph Starknak hívják. Van egy húgom is, Janine, és...
– Hagyd abba, Beau! – sikoltott fel a lány. – Nem az életrajzod változott meg, hanem a viselkedésed! Tényleg nem veszed észre?!
Beau elgondolkodott kicsit, aztán értetlenül megvonta a vállát. – Nem. Sajnálom, de bárhogy töröm is a fejem, csak azt tudom mondani, hogy ugyanaz vagyok, aki voltam.
– Pedig nem – felelte elkeseredett sóhaj kíséretében Cassy – és nem én vagyok az egyetlen, aki ezt észrevette. A legjobb barátodnak, Pittnek is föltűnt.
– Pittnek? – kérdezte Beau. – Igen, most hogy mondod, rémlik, mintha mondott volna valamit, hogy szerinte furcsán viselkedem.
– Pontosan erről van szó! – kapott a kijelentésen Cassy. – Ezt igyekszem megértetni veled. Nagyon szépen kérlek, figyelj rám, de alaposan! Szeretném, ha elmennél az orvoshoz. Ha akarod, együtt is mehetünk. Mit szólsz hozzá? – Cassy szünetet tartott, majd keserű, ideges hangon fölnevetett. – Még az is lehet, hogy bennem van a hiba!
– Rendben – válaszolta megadóan Beau.
– Hajlandó vagy vizsgálatra menni? – kérdezte Cassy, fölkészítve magát a heves ellenállásra.
– Természetesen, ha úgy akarod – felelte Beau. – Persze, várnunk kell vele, amíg vissza nem jövök a Nite-éktól, és fogalmam sincs, hogy az mennyi ideig fog tartani.
– Azt hittem, csak egy napra mégy – mondta megütközve a lány.
– Úgy néz ki, hogy tovább fog tartani – hangzott a nyugodt felelet. – Hogy pontosan meddig, azt csak akkor tudom meg, amikor ott leszek.

10. FEJEZET

9.50

Nancy Sellers, ha csak tehette, igyekezett odahaza dolgozni. Mivel a számítógépe be volt kapcsolva a Serotec Gyógyszergyár központi rendszerébe, és a laboratóriumokban ragyogó technikusok dolgoztak, megengedhette magának, hogy feladatai döntő többségét odahaza lássa el. A fő ok, amiért kihasználta ezt a kedvező lehetőséget, az volt, hogy így legalább fizikailag távol tudott kerülni a laboratórium vezetésének mindennapi gondjától. A másik, legalább ilyen nyomós érvet az szolgáltatta, hogy házuk csöndje, nyugalma visszahozta az alkotóképességét.
Hozzászokott a tökéletes csöndhöz, így aztán az ajtó becsapódása rögtön fölkeltette a figyelmét. Eldöntve magában, hogy ilyen korán csakis valami rossz hírre számíthat, számítógépével kilépett a munkahelyi programból, és ott hagyta a dolgozószobáját.
A hall fölötti folyosó korlátjánál megállva a bejárat felé nézett, és Jonathant látta bejönni.
– Miért nem vagy az iskolában? – kiáltott le, és gondolatban már el is végezte rajta az előzetes vizsgálatot. A járásából ítélve semmi baja sem volt a fiának, és az arcszíne is egészségesnek tűnt.
Jonathan megállt a lépcső alján, és tétován az anyjára nézett. – Beszélni szeretnénk veled – mondta.
– Hogy érted azt, hogy ti? – kérdezte Nancy, de alig fejezte be a mondatot, a fia mellett fölbukkant egy fiatal lány, és a nyakát nyújtva nézett föl rá.
– Ő Candee Taylor, anyu – mutatta be Jonathan.
Nancy szája szempillantás alatt olyan szárazzá vált, mint a sivatag homokja, és csak értetlenül bámulta a fejlett, igen vonzó alakú lány kedves arcát. A legelső gondolata az volt, hogy a váratlanul betoppanó látogató biztosan terhes. Kamasz fiú anyja lévén állandó idegfeszültségben élt, várva, hogy a villám bármelyik pillanatban becsaphat náluk.
– Máris megyek! – kiáltott le izgatottan. – Találkozunk a konyhában!
Egy pillanatra visszaszaladt a fürdőszobába, inkább csak hogy összeszedje magát, semmint rendbe hozza mindig ápolt külsejét. Már egy éve számított e pillanatra, azóta, hogy Jonathannek a nők iránti érdeklődése egyik pillanatról a másikra észrevehetően megváltozott, és az addig beszédes, közvetlen fiú zárkózott, tüskés modorú lett.
Amikor úgy érezte, hogy kellően fölkészült a kellemetlen összetűzésre, mély lélegzetet véve lement a gyerekekhez a konyhába. Azok addigra kiszolgálták magukat a tűzhelyen hagyott kávéból, így nem maradt más dolga, mint tölteni magának egy csészével, leülni a pult előtti magas székek egyikére, és szembefordulni a fal előtti padon helyet foglaló fiával és annak – ezt kénytelen volt elismerni magában – rendkívül vonzó barátnőjével.
– Hadd halljam! – kezdte a beszélgetést Nancy, felkészülve a legrosszabbakra is. – Miről van szó?
Elsőként Jonathan szólalt meg, mert Candee annyira ideges volt, hogy ha felnégyelik, akkor sem tudta volna elkezdeni. Elmondta, hogy Candee szülei néhány napja teljesen ki vannak fordulva magukból, és azt is hozzátette, hogy erről előző nap ő maga is meggyőződött.
– Erről akartatok velem beszélni? – kérdezte meglepődve Nancy. – Candee szüleiről?
– Igen – válaszolta Jonathan. – Tudod, Candee édesanyja is a Serotecnél dolgozik, a könyvelésen.
– Biztosan ő Taylor – mondta Nancy, megpróbálva leplezni a megkönnyebbülését. – Többször találkoztunk már...
– Erre gondoltunk mi is – kapott a szóba Jonathan. – Az jutott eszünkbe, hogy talán beszélhetnél vele.
Candee tényleg ki van borulva, és nem tudja, mit mondjon neki.
– Hogy értitek azt, hogy Mrs. Taylor furcsán viselkedik – kérdezte Nancy.
– Nemcsak ő, hanem apa is – szólalt meg végre Candee.
– Elmondom, hogy én hogyan láttam – vette át ismét a kezdeményezést Jonathan. – Egészen tegnapig ki nem állhattak, éppen csak el nem kergettek, amikor nem Candee-t. Tegnap viszont... Olyan kedvesek voltak, hogy majd hanyatt estem. Még azt is mondták, hogy aludjak ott.
– Miből gondolták, hogy ott akarnál aludni? – kérdezte Nancy:
A két gyerek összenézett, egyik sem válaszolt, de egy szempillantás alatt mindketten elvörösödtek.
– Úgy érted... Azt javasolták; hogy aludjatok együtt?
– Nem mondták ki nyíltan, de csakis így lehetett érteni – válaszolta Jonathan.
– Tudnék mit mondani nekik! – szólt Nancy megütközve. Fel volt háborodva, a lelke mélyéig.
– És nem is csak erről van szó – kapcsolódott be, valamelyest felbátorodva, a beszélgetésbe Candee. – Egészen mások, mint korábban voltak. Azelőtt senkivel sem barátkoztak, most pedig egyik pillanatról a másikra vadidegenek jelennek meg nálunk... a legidétlenebb időpontban, és az esőerdőkről, a környezetszennyezésről meg hasonlókról beszél mindegyik. Olyan emberek, akiket korábban sosem láttam, összevissza mászkálnak nálunk. Már a szobám ajtaját is kulcsra kellett zárnom.
Nancy lerakta a kávéscsészéjét, és nagyon szégyellte magát a kezdeti gyanakvása miatt. Candee-re nézett, és a képzeletében megjelenő, csábító nő helyett kedves, ijedt kislányt látott, akinek a zavart, tétova tekintete ellenállhatatlanul fölszította egyébként is erős anyai ösztönét.
– Beszélek édesanyáddal, és lesz hozzá egy-két szavam! – ismételte meg, csak némileg módosítva, korábbi szavait. – Ha akarsz, nyugodtan nálunk is aludhatsz, de figyelmeztetlek benneteket, nincs semmiféle hülyéskedés. Azt hiszem, tudjátok, mire gondolok.

– Mit hozhatok? – kérdezte Marjorie feltűnő, tőle szokatlanul kedves mosollyal. – Gyönyörű napunk van, nem?
Cassy és Pitt csodálkozva összenézett. Régóta jártak már Costához, de ez volt az első alkalom, hogy a pincérnő ilyen kedvesen fogadta őket, és beszélgetést is kezdeményezett.
– Hamburgert kérek, sült krumplit és egy kólát – rendelte meg az ebédjét Cassy.
– Én ugyanazt! – mondta Pitt.
Marjorie összeszedte az étlapokat, és kedves mosollyal az arcán közölte: – Igyekszem kihozni, amilyen hamar csak lehet. Remélem, ízleni fog.
– Legalább van valaki, aki jól érzi magát – állapította meg Pitt, a konyhába távozó pincérnő után nézve. – Három és fél éve járok ide, de ennyit összesen nem beszélt még velem.
– Mert még nem rendeltél nála hamburgert és sült krumplit – vágta rá Cassy.
– De te sem – figyelmeztette a fiú.
– Ez volt az első, ami eszembe jutott, és őszintén szólva ennek is örültem. Ami pedig az éjszakát illeti, hidd el, hogy igazat beszéltem. Nem hallucináltam, minden úgy történt.
– De hát magad mondtad; hogy eleinte azt sem tudtad, álmodsz-e, vagy ébren vagy! – emlékeztette korábbi szavaira a lányt Pitt.
– Igen, de aztán sikerült meggyőződnöm arról, hogy nem álmodom – felelte dühösen Cassy.
– Jól van. Nyugodj meg! – mondta Pitt, és körülnézett; mert a vendégek közül többen érdeklődve feléjük fordultak.
Cassy az asztal fölé hajolt, és élesen suttogva folytatta a beszélgetést: – Amikor felém néztek, a kutya is, mindegyiknek világított a szeme.
– Ezt te sem gondolhatod komolyan! – mondta elképedve Pitt.
– De igen! Pontosan így volt! – bizonygatta indulatosan a lány.
Pitt megkockáztatta, hogy újból körülnézzen, és látta; hogy még több tekintet fordult feléjük. Cassy halknak szánt, de élesre sikerült hangja nyilván felhívta rájuk a többi vendég figyelmét is.
– Próbálj meg kicsit halkabban beszélni!
– Rendben. Majd vigyázok – ígérte meg Cassy, mivel ő is látta, mekkora érdeklődést kelt a beszélgetésük.
– Amikor megkérdeztem Beau-tól, miről beszélgetett odakint hajnali háromkor, azt mondta, a természeti környezetről – folytatta.
– Most nem tudom, sírjak-e, vagy nevessek – válaszolta Pitt. – Biztos vagy benne, hogy nemcsak hülyéskedett?
– Igen. Egészen biztos – mondta mély meggyőződéssel Cassy.
– De hát maga az ötlet, hogy valaki hajnali háromkor a háza mögötti parkolóban a környezetről beszélgessen egy csapat vadidegen emberrel, kész hülyeség!
– Akárcsak az, hogy a jelenlévőknek fénylett a szemük – jelentette ki Cassy, és rögtön témát is váltott: – Még nem mondtad, miről beszéltetek tegnap.
– Nem volt alkalmunk beszélgetni – közölte Pitt, és elmondta, mi történt a kosárlabda-mérkőzés közben és rögtön utána. Cassy nagy érdeklődéssel hallgatta, és különösen az keltette fel a figyelmét, hogy Beau néhány szolid külsejű, elegánsan öltözött idegennel találkozott.
– Nem tudod, miről beszélgettek? – kérdezte.
– Fogalmam sincs.
– Lehettek a Cipher Software-től? – Cassy még mindig remélte, hogy ésszerű magyarázatot talál mindarra, ami körülötte történik.
– Nem tudom. Miért kérdezed? – Mielőtt a lány válaszolhatott volna, Pitt észrevette a két kólával a kezében álldogáló Marjorie-t. A pincérnő, mihelyt látta, hogy figyelik, hozzájuk lépett, és lerakta eléjük az italt.
– Mindjárt kész az ebédjük – közölte vidáman.
– Lehet, hogy kezdek paranoiássá válni – mondta Pitt, miután a pincérnő távozott. – Meg mernék rá esküdni, hogy azért állt ott, hogy hallja, miről beszélünk.
– Miért tette volna?
– Jó kérdés. Mesélj inkább arról, hogy bement-e ma Beau az egyetemre!
– Nem. Elutazott, hogy tárgyaljon a Cipher Software-rel – válaszolta Cassy. – Ezért is kérdeztelek róluk: Azt mondta, hogy tegnap szóltak neki. Először természetesnek vettem, hogy telefonáltak, de aztán eszembe jutott, hátha személyesen keresték meg. Akár így történt, akár úgy, elment hozzájuk felvételi beszélgetésre.
– Mikor jön vissza?
– Nem tudta megmondani előre.
– Lehet, hogy jobb is így – morfondírozott Pitt. – Talán; amikor visszajön, megint normálisan fog viselkedni.
Marjorie bukkant fel újból, és hozta az ebédjüket. Sugárzó mosollyal rakta eléjük, sőt – mintha Costa büféje előkelő étterem lett volna – még arra is volt gondja, hogy a tányérokat eligazgassa, hadd essen pontosan kézre a hamburger.
– Jó étvágyat! – mondta szívélyesen, mielőtt távozott volna.
– Nemcsak Beau viselkedik furcsán – mondta Cassy: – Ed Partridge és a felesége is, és másokról is hallottam: Bármi legyen is ez, egyre több emberrel fordul elő, őszintén szólva már arra is gondoltam, így az egész valahogy az influenzával függ össze.
– Ámen. – Pitt rábólintott a lány szavaira. – Ugyanez jutott nekem is az eszembe, és tegnap el is mondtam az osztályvezető orvosnak.
– Hogyan reagált rá?
– Jobban, mint gondoltam. Sheila Millernek hívják, kemény, semmiféle lazaságot el nem viselő nő, de hajlandó volt végighallgatni, sőt még az igazgatóhoz is bevitt.
– Ő mit szólt?
– Nem úgy tűnt, mintha elfogadta volna az ötletet. Látszott azonban rajta, hogy ő is influenzás.
– Valami baj van az étellel? – kérdezte a hirtelen ismét felbukkanó Marjorie.
– Dehogy. Nagyon finom – válaszolta a közbeavatkozástól kissé dühösen Cassy.
– De hát hozzá sem nyúltak. Ha nem ízlik, hozhatok valami mást – ajánlotta kedvesen a pincérnő.
– Nem kell. Ez is jó lesz – szerelte le szintén nem túl szelíden Pitt.
– Csak szóljanak, ha bármire szükségük van! – biztatta őket Marjorie, mielőtt távozott volna.
– Kezd megőrjíteni – mondta utána nézve Cassy. – Azt hiszem, sokkal jobban kedveltem, amíg mogorva és szófukar volt.
Ezúttal is, már másodszor, ugyanaz a gondolat ötlött föl hirtelen mindkettőjükben.
– Jézusom! – kiáltott fel Cassy. – Gondolod, hogy neki is influenzája volt?
– Gyanítom, hogy igen – felelte gondterhelten Pitt. – Teljesen kifordult magából, másként viselkedik, mint eddig.
– Tennünk kellene valamit – mondta neki a lány. – Kihez fordulhatnánk? Nincs valami ötleted?
– Igazából nincs – vallotta be Pitt. – Hacsak nem Dr. Miller. Ő legalább kész volt meghallgatni. Csak Beau-ról meséltem, de el kellene mondani, hogy mások is vannak, akik hirtelen alapjában megváltoztak.
– Elkísérhetlek?
– Hát persze! Örülnék neki. De akkor máris menjünk!
– Én kész vagyok.
Pitt, Marjorie-t keresve körülnézett, és miután nem látta sehol, elégedetlenül megcsóválta a fejét. Idegesítő volt, hogy egész idő alatt ott lábatlankodott körülöttük, és pontosan akkor tűnt el, amikor szükségük lett volna rá, hogy fizethessenek.
– Marjorie ott van mögötted – figyelmeztette Cassy, és a szemöldökét felvonva elnézett Pitt válla fölött. – A kasszánál áll, és nagyon lelkesen beszélget Costával.
Pitt megfordult, és ugyanakkor Marjorie és Costa is feléjük pillantott. Mindketten Pittre szögezték a tekintetüket, és a nézésük olyan furcsa, átható volt, hogy a fiatalember hátán egy pillanatra végigfutott a hideg.
Gyorsan visszafordult, és azt mondta Cassynek: – Menjünk innen! Kezd elhatalmasodni rajtam a paranoia. Ne kérdezd, hogy mitől, de az az érzésem, hogy Marjorie és Costa rólunk beszélgetett!

Beau soha nem járt még Santa Fében, de kedvező véleményeket hallott róla, és érdeklődéssel várta a találkozást. Nem kellett csalódnia, a város első látásra megtetszett neki:
A megbeszélt időpontban érkezett meg a szerény repülőtérre, ahol hosszú platós Cherokee dzsippel várták. Nem találkozott még ezzel a járművel, és első ránézésre komikusnak találta a formáját, de néhány kilométer megtétele után kezdte elhinni, hogy már csak a magassága miatt is jobb lehet, mint a hagyományos limuzin. Igaz, különböző típusú limuzinokkal szerzett tapasztalatai sem voltak igazán sokrétűek.
Bármilyen vonzónak tűnt is Beau számára Santa Fe, csupán ízelítő volt mindabból a gyönyörűségből, ami a Cipher Software központjában várt rá. Miután átjutottak a külső kapun, Beau-nak az a határozott benyomása támadt, hogy a létesítmény jobban hasonlít előkelő üdülőhelyre, mintsem nagyvállalat központjára. Harsányan zöldellő lankák választották el egymástól a szétszórtan elhelyezkedő, kellemes arányú, modem épületeket. A vonzó képet sűrű fenyőerdő és csillogó felületű, mesterséges tavak tették teljessé.
Beau-t egyenesen a központi épülethez vitték, ami a többi épülethez hasonlóan világosszürke gránitból épült, és óaranyszínű, fényvisszaverő ablakai voltak. Korábbi ismerősök köszöntötték szívélyesen, és közölték vele, hogy Mr. Randy Nite az irodájában várja.
Miközben a növényekkel teli átriumban lévő üvegfalú liften felvitték a főnökhöz, kísérői megkérdezték tőle, nem éhes-e, esetleg kíván-e egy üdítőt. Beau megköszönte a szíves kínálást, de nem élt a lehetőséggel.
Randy Nite hatalmas, második emeleti irodája jórészt elfoglalta az épület nyugati szárnyának a tetejét. A több mint negyven négyzetméteres helyiséget három oldalról a padlótól a mennyezetig érő üvegfal vette körül. Randy íróasztala a tágas térség közepén állt, és a teteje egybefüggő, majd tíz centi vastag, aranyerezetű, fekete márványlap volt.
Randy éppen telefonált, amikor Beau-t bevezették hozzá, de rögtön felállt, intett a fiatalembernek, hogy foglaljon helyet az egyik ultramodern vonalú, öblös, fekete bőr karosszékben, és mutatta is a kezével, hogy egy-két perc türelmet kér, amíg befejezi a beszélgetést. A kísérők, dolguk végeztével, szó nélkül távoztak.
Beau számtalanszor látta már az újságokban és a televízióban Randyt, ismerős volt borzas, vörös hajjal koronázott, kedvesen szeplős, gyermekien fiatalos arca, vidáman csillogó, értelmes tekintete. Körülbelül olyan magas lehetett, mint ő; és kisportoltnak, izmosnak is tűnt, ha nem is annyira, mint Beau.
– Az új szoftver a jövő hónapra lesz kész – mondta Randy a telefonba – és egy hét múlva elindítjuk a hirdetéseket. Nagyon mozgalmas, hatékony kampány lesz. Remekül haladnak a munkák, és biztos vagyok abban, hogy ezzel is villámsebesen meg fogjuk hódítani a világot!
Lerakta a kagylót, és szélesen elmosolyodott. Lezserül volt öltözve, kék blézert, fakó farmert és sportcipőt viselt, Beau is hasonló stílusú ruhát választott – nem véletlenül.
– Üdvözlöm! – mondta Randy, és szívélyesen kezet nyújtott. – Be kell vallanom, hogy a csapatom soha nem ajánlott még olyan melegen senkit, mint most magát. Az elmúlt negyvennyolc órában mást sem hallottam, csak szűnni nem akaró hozsannázást, és őszintén megmondom, ez fölkeltette az érdeklődésemet. Hogy tud egy végzős egyetemista ilyen ragyogó képet kialakítani magáról másokban?
– Azt hiszem, az ilyesmi a szerencse, az érdeklődés és az ódivatúnak számító kemény munka keverékének az eredménye.
– Okosan válaszolt – állapította meg mosolyogva Randy. – Azt is hallottam; hogy nem a postázóban akar kezdeni, hanem egyből a személyi asszisztensem szeretne lenni:
– Valahol mindenkinek kezdenie kell – felelte Beau.
– Maga tetszik nekem! – mondta nevetve Randy. – Egészséges önbizalom, és jó adag humorérzék. Önmagamra emlékeztet, amikor még kezdő voltam. Jöjjön! Hadd vezessem körbe!

– Nagyon nagy itt a forgalom – állapította meg Cassy, és Pitt is egyetértett vele.
– Soha nem láttam még ekkorát.
A parkolón vágtak át a sürgősségi osztály bejárata felé, ahol több kéken villogó mentőautó is állt. A kocsik összezsúfolódtak a behajtón, és a kórház rendészei reménytelen küzdelmet vívtak, hogy legalább egy kis rendet teremtsenek. A bejárati előtér zsúfolásig megtelt, elárasztották a tömött váróból kiszoruló emberek.
Pittnek valósággal közelharcot kellett vívnia a várakozókkal a lépcsőn, hogy át tudja verekedni magát Cassyvel az ügyeletes pulthoz. Meglátva Cheryl Watkinst, Pitt értetlenül odakiáltott neki: – Mi az ördög van itt?
– Elárasztottak bennünket az influenzások. – Cheryl kifújta az orrát, és köhögött is hozzá egy nagyot. – Sajnos; mi sem maradtunk immunisak.
– Dr. Miller bent van? – érdeklődött tőle Pitt.
– Robotol ő is, mint mindenki.
– Maradj itt! – szólt rá Cassyre a fiatalember. – Utánanézek, hátha meg tudom találni.
– Próbálj meg sietni! – kérte a lány. – Mindig rosszul érzem magamat a kórházban.
Pitt sietve fehér köpenybe bújt, feltűzte a zsebére fényképes igazolványát, és elindult megkeresni Dr. Millert. Egy idős nő mellett talált rá, akit nem sokkal korábban vizsgálhatott meg. Az asszony tolószékben ült.
– Sajnálom – mondta Dr. Miller. Írt még valamit a vizsgálati lapra, majd bedugta a szék támláján lévő zsebbe. – Az influenzás tünetei nem indokolják, hogy bent tartsuk. Fekvésre, sok folyadékra és ha kell, lázcsillapítóra van csupán szüksége. A férje rögtön itt lesz, hogy hazavigye.
– De nem akarok hazamenni! – panaszkodott az idős nő. – A kórházban akarok maradni. Félek a férjemtől. Nem olyan, mint volt, egészen megváltozott.
Alig mondta végig, a férfi már föl is bukkant. Bár ugyanolyan korúnak látszott, mint a felesége, sokkal vidámabbnak; szellemileg frissebbnek tűnt.
– Ne! Kérlek! – tiltakozott a nő, amikor meglátta.
Megpróbálta elkapni Dr. Miller köpenyének az ujját, de már nem maradt rá ideje, mert a férfi megfordította, és a kijárat felé tolta a székét. – Nyugodj meg, drágám! – mondta búgó hangon: – Nincs értelme, hogy zavarjuk ezeket a kedves orvosokat.
Miközben lehúzta a kezéről a vizsgálathoz használt kesztyűt, Sheila meglátta Pittet. – Igaza volt, amikor azt mondta, hogy nagyon megugrott az influenzás betegek száma – mondta. – Hallotta ezt az előbbi kis beszélgetést?
Fitt bólintott. – Úgy tűnik, mintha a férj szokatlanul viselkedne.
– Én is erre gondoltam – mondta Sheila, egy gyűjtőzsákba hajítva a kesztyűt. – Persze, idős embereknél néha előfordul, hogy megváltoznak, új dolgokba kezdenek.
– Tudom, hogy nagyon elfoglalt, de tudna szentelni nekem néhány percet? – kérdezte a fiatalember. – Elhoztam egy barátomat, szeretnénk beszélni önnel. Nem tudjuk, kihez fordulhatnánk.
Sheila rögtön beleegyezett, hogy teljesítse a kérést, bár az osztályon egyre nagyobb lett a fejetlenség. Pitt előző napi véleménye egyre inkább beteljesülő próféciának tűnt neki. Már maga is szilárdan hitte, hogy ez az influenza más, mint a korábbiak, bár egyelőre még csak keresték a vírust, amely kiváltotta.
Pittet és Cassyt az irodájába irányította, amely olyan volt, mihelyt becsukta az ajtaját, mint a nyugalom szigete a vihar tengerén. Sheila mély lélegzetet vett, és kimerülve rogyott le a székére.
Cassy kezdte a beszédet, és részletesen elmesélte, hogyan változott meg Beau a betegsége után. Bár a beszámoló néhány pontján erősen szégyellte magát, nem hagyott ki egyetlen részletet sem. Még azt is elmondta, mi történt előző éjjel, beleértve a különös fénygömböt, a titokzatosnak látszó parkolói összejövetelt, és azt, hogy a jelenlévők szeme kivétel nélkül furcsán világított.
Amikor a lány befejezte, Sheila egy darabig csak ült némán, és szórakozottan babrálta a golyóstollát. Aztán felnézett, és a következőket mondta: – Normális körülmények között ilyen történet hallatán pszichiáterhez küldeném, hogy derítse ki, mi a baja. A jelenlegi körülmények azonban csöppet sem normálisak. Nem tudom, mit higgyek arról, ami körülöttünk zajlik, de abban biztos vagyok, hogy meg kell próbálnunk minél több tényt, információt összegyűjteni. Beau tehát, ha jól értettem, három napja betegedett meg.
Cassy és Pitt egyszerre bólintott.
– Látnom kellene – mondta a doktornő. – Mit gondol, rá tudná beszélni, hogy jöjjön el egy vizsgálatra?
– Azt mondta, hajlandó megtenni – felelte Cassy. – Külön rákérdeztem.
– Be tudná küldeni még ma? – érdeklődött Sheila.
Cassy tagadóan rázta a fejét. – Santa Fében van.
– Mikor jön vissza?
A kérdéstől a lányon kellemetlen, szorongó érzés vett erőt. – Nem tudom – felelte. – Kérdeztem, de nem árulta el.

– Ez az egyik kedvenc helyem a telepen, illetve a Zónában, ahogy magunk között nevezzük – mondta Randy. Megállította a villanymotorral hajtott golfkocsit, kiszállt belőle, és Beau-val a nyomában fölment a kis dombra, ahonnét ragyogó kilátás nyílt a környékre.
Közvetlenül előttük kristálytiszta vizű, lassan úszkáló vadkacsákkal teli mesterséges tó csillogott; a lankákon, erdőkön túl a Sziklás-hegység kopár csúcsai meredeztek szeszélyes alakzatok formájában az ég felé.
– Nos, mit szól hozzá? – kérdezte nem titkolt büszkeséggel Randy.
– Fantasztikusan szép – válaszolta Beau. – Megmutatja, mire képes a környezetről való gondoskodás, és nyújt is némi reményt. Szinte hihetetlen, hogy olyan értelmes faj; mint az ember; micsoda pusztítást képes végezni ezen a csodálatos bolygón. Környezetszennyezés, egymásnak feszülő politikai indulatok, faji megosztottság, túlnépesedés, a génállomány helytelen kezelése...
Randy egyetértően bólogatott egészen ez utóbbi kijelentésig, de itt csodálkozva felkapta a fejét, és a fiatalemberre nézett, aki ezt nem vette észre, mert éppen a távoli hegyekben gyönyörködött. Randy szerette volna tudni, mit értett a génállomány helytelen kezelésén, de mielőtt rákérdezhetett volna; Beau folytatta: – Ezeket a negatív erőket ellenőrzés alá kell és lehet is vonni. Szilárdan hiszem, hogy vannak még források, amelyekre támaszkodva felszámolható a bolygónak okozott kár Csupán kellő éleslátással, képzelőerővel megáldott, másoknak világító fáklyát tartó emberre van szükség, olyanra, aki nemcsak a problémákat ismeri, hanem az ereje is megvan az orvoslásukhoz, és nem fél a vezetéssel együtt járó felelősségtől.
Randy arca önkéntelenül elismerő mosolyra húzódott, és Beau ezt tisztán látta is a szeme sarkából. A mosoly elárulta, hogy sikerült pontosan rátapintania Randy érzékeny pontjára.
– Meglepően érett nézetek egy végzős egyetemista részéről – válaszolta Randy. – Komolyan gondolja, hogy az emberi természetet, mint olyat, ellenőrzés alá lehet vonni annyira, hogy mindaz, amit felvázolt, bekövetkezhessen!
– Tudom, hogy az emberi természet renyhe, nehezen változik, túl nagy a tehetetlenségi nyomatéka – ismerte be Beau. – Azokkal a pénzügyi lehetőségekkel és nemzetközi kapcsolatokkal azonban, amelyeket ön a Cipher Software-nél felhalmozott, szerintem legyőzhetőek az akadályok.
– Jó, ha az embernek távlatos elképzelése van – felelte Randy. Beau – bár túlságosan is idealistának tűnt számára – tagadhatatlanul mély benyomást tett rá. Annyira azonban nem került a hatása alá, hogy hajlandó lett volna egyből személyes munkatársává fogadni. Már eldöntötte magában, hogy a fiatalember is legalul fogja kezdeni, és minden lépésért megharcolva, fokozatosan jut majd egyre följebb – ha valóban méltó lesz rá.
– Hát az meg micsoda? – kérdezte hirtelen témát váltva Beau.
– Hol? – Randy nem értette rögtön, hogy mire gondol.
Beau egy közeli; a fűből kiálló kőhöz lépett, és úgy téve, mintha mellőle emelné fel a zsebéből kivett fekete, diszkoszszerű kis tárgyat, visszament vele Randyhez.
– Fogalmam sincs, mi ez – mondta a Cipher Software főnöke, a fiatalember kinyújtott tenyerén heverő holmit nézegetve. – Néhány munkatársamnál viszont láttam már ilyet az utóbbi napokban. Miből lehet?
– Nem tudom – válaszolta Beau. – Elég nehéz, úgyhogy akár fémből is. Próbálja ki! Ön talán rájön milyen anyag.
Randy átvette, és a kezét mozgatva méregetni kezdte a tárgyat. – Sűrű anyagból van, az biztos – állapította meg. – És milyen sima a felszíne! Nézze azokat az egyenletesen elhelyezkedő kitüremkedéseket a peremén!
– Jaj! – kiáltott fel hirtelen, és a tárgyat ledobva baljával megragadta jobb keze mutatóujját. Megszorította, mire az ujj végén vércsöpp buggyant ki.
– Megszúrt ez a hülyeség!
– Érdekes – válaszolta elgondolkodva Beau. – Hadd nézzem! Mutassa csak!

– Másokat is ismerek, akiknek hirtelen megváltozott a személyisége – mondta Sheilának Cassy. – Annak a középiskolának az igazgatója például, ahol tanítási gyakorlaton vagyok, egészen más lett azóta, hogy átesett az influenzán.
– Őszintén szólva engem ez a személyiségben bekövetkező változás nyugtalanít a legjobban – válaszolta a doktornő.
Cassyvel és Pitt-tel éppen Dr. Halprin irodája felé tartott. Az új információkkal felvértezve Sheila biztos volt abban, hogy a kórház igazgatója másképp fog reagálni, mint előző nap. Alig léptek be azonban a titkárságra, egyből kellemetlen csalódásban lett része.
– Dr. Halprin korán betelefonált, és azt mondta, szabadnapot vesz ki – közölte velük Mrs. Kapland.
– Nem emlékszem rá, hogy Dr. Halprin valaha, akár csak egyetlen napig is otthon maradt volna – válaszolta elképedve Sheila. – Megindokolta valamivel, miért nem jön be?
– Azt mondta, hogy szeretne végre nyugodtan együtt tölteni egy napot a feleségével – adta meg a választ a vezető titkárnő. – Be fog azonban telefonálni. Szóljak neki, hogy kereste?
– Majd később visszajövünk.
Sheila indulatosan sarkon fordult, és olyan sebesen távozott az igazgatói titkárságról, hogy Cassy és Pitt csak a lifteknél érte utol.
– Most mi lesz? – kérdezte értetlenül a fiatalember.
– Ideje, hogy valaki telefonáljon azoknak, akiknek kutyakötelességük törődni ezzel a rendkívüli helyzettel – válaszolta a doktornő. – Az, hogy Halprin személyes okból szabadnapot vett ki, már több mint furcsa.

– Gyűlölöm az öngyilkosságokat! – jelentette ki Vince, lekanyarodva a Main Streetről a kocsmai. Nem messze előttük villogó rendőrségi és mentőautók zsúfolódtak össze az úttesten, a kíváncsi járókelőket színes szalagkorlát tartotta távol az esemény helyszínétől. Késő délután volt már, és egyre rohamosabban sötétedett.
– Jobban, mint a gyilkosságot? – kérdezte Jesse.
– Igen – válaszolta Vince. – A gyilkosság áldozatának nincs választási lehetősége, az öngyilkosnak viszont igen. Képtelen vagyok felfogni, hogyan tud végezni magával bárki is. Beleborsózik a hátam, ha csak rágondolok.
– Fura elméleteid vannak – állapította meg a hadnagy, ő ugyanis éppen ellenkezően vélekedett. Őt elsősorban a gyilkosság áldozatának a védtelensége, ártatlansága zavarta, és képtelen volt bármilyen együttérzésre az öngyilkosok iránt. Úgy érezte, ha valaki végezni akar magával, az az ő dolga, és ha ilyen esettel találkozott, csak arra ügyelt, hogy megbizonyosodjon róla, az öngyilkosság nem álcázott gyilkosság.
Vince, gondosan manőverezve a kocsival, megpróbált olyan közel menni a helyszínhez, amennyire csak tudott. A járda szélén, sárga műanyag lepellel letakarva, ott hevert az illető hullája, és akár közömbösen el is sétálhatott volna mellette mindenki, ha nincs a vékony, a lepel alól előbukkanó, és az úttestre csorgó vércsík.
A két nyomozó kiszállt, és az épület tetejére pillantott. Öt emeletnyivel maguk fölött lázasan mozgó, az elrugaszkodás pontját vizsgáló alakokat láttak.
Vince, gyors egymásutánban kettőt is tüsszentett.
– Egészségedre! – mondta reflexszerűen Jesse, majd odament a kíváncsiskodókat távol tartó kordon előtt posztoló rendőrhöz.
– Ki vezeti a csapatot? – kérdezte.
– A nagyfőnök – válaszolta az egyenruhás.
– Hernandez kapitány?! – képedt el őszintén a hadnagy.
– Fent van, a legfelső emeleten.
Jesse Vince zavartan összenézett, majd a bejárat felé indult. Egyikük sem emlékezett rá, mikor fordult elő utoljára, hogy a rendőrfőnök személyesen kiszállt volna bármelyik helyszínre.
Az épület a Serotec Gyógyszergyáré volt, és a kutató és adminisztratív részlegeknek adott otthont. A gyártelep távolabb, a városon kívül helyezkedett el.
A liftben Vince újból, köhögni kezdett, és Jesse, amennyire a szűk hely engedte, megpróbált elhúzódni. – Ejnye már! – szólt kissé ingerülten a társára. – Mi a fene van veled?
– Én is szeretném tudni! – felelte Vince. – A végén még kiderül, hogy allergiás vagyok valamire.
– Ha már feltétlenül muszáj köhögnöd, legalább a szádat takard el! – figyelmeztette a hadnagy.
Az ötödik emeletre értek, amit teljes egészében a gyár kutatólaboratóriuma foglalt el. Az összefüggő ablaksor mentén több egyenruhás rendőrt is láttak sétálgatni. Jesse megkérdezte egyiküket, hol találja a parancsnokot, és a rendőr a folyosó végébe mutatott.
– Tartok tőle, hogy fölöslegesen fáradtak, fiúk – mondta Hernandez kapitány, meglátva a helyiségbe lépő Jesset és Vince-t. – Minden, ami történt, rajta van a videofelvételen.
Bemutatta a két nyomozót a Serotec legalább féltucatnyi alkalmazottjának, akik – vagy azért, mert hívták őket, vagy pusztán kíváncsiságból – bezsúfolódtak a helyiségbe, és a szalagot felfedező nyomozót – Tom Stockmannek hívták az illetőt – is bemutatta.
– Játssza le a felvételt, Tom! – szólt a férfinak Hernandez.
Fekete-fehér, a belső biztonsági rendszer nagy látószögű kamerájával fölvett képek kezdtek peregni a lejátszón. A hang, ami hozzájuk társult, rossz minőségű, erősen visszhangos és recsegő volt. Fehér laboratóriumi köpenyes férfit láttak, a felvevőgéppel szembe fordulva, dúlt arccal az ablak felé távolodni. Előtte a Serotec szintén fehér köpenyt viselő alkalmazottai tűntek föl a képen, a kamerának háttal, az illető felé fordulva. Jesse arra gondolt, ugyanazok lehetnek, akik körülötte, zárt csoportot alkotva, ugyancsak a videoszalagot nézik.
– Sergei Kalinovnak hívták – kezdte kommentálni a felvételt Hernandez kapitány. – Egyik pillanatról a másikra ordibálni kezdett mindenkivel, és anélkül, hogy bármilyen értelmes oka lett volna rá, azt követelte, hagyják őt békén. A szalagon ez a jelenet is rajta van. Nyilván maguk is látják, hogy senki nem ér hozzá, nem viselkedik vele fenyegetően.
– Egyszerűen fogta magát, és kiugrott az ablakon – szólalt meg a Serotec egyik alkalmazottja. – Fogalmunk sincs róla, miért tette.
Sergei a felvételen görcsösen zokogni kezdett, és azt hajtogatta, hogy tudja, ő is megfertőződött, és egész egyszerűen nem bírja tovább. Hogy pontosan mit, azt nem mondta, viszont látni lehetett, amint az egyik kollégája megmozdult és közeledett hozzá.
– Mario Palumbo az, a laborvezető – mutatta be az illetőt Hernandez kapitány. – Igyekszik megnyugtatni Sergeit. A hangját alig érteni, mert nagyon szelíden, halkan beszél.
– Csak azt akartam mondani, hogy segíteni szeretnénk rajta – szólalt meg bocsánatkérően a háttérben Mario.
Sergei hirtelen megfordult, és hirtelen ugrással az ablaknál termett. Idegesen remegő kézzel felrántotta, és tisztán látni lehetett rajta, attól tart, hogy valaki hátulról be fogja keríteni, és igyekszik majd megakadályozni azt, amire készül. A jelenlévők közül azonban senki, Mario sem próbált olyan közel kerülni hozzá, hogy bármit is tehetett volna.
Sergei lázas igyekezettel felkapaszkodott az ablakba, és kiállt a párkányra. Vetett még egy utolsó pillantást a kamerába, aztán elrugaszkodott...
– Jézusom! – nyögött fel Vince, elkapva a képről a tekintetét.
A kis ember végzetes ugrását látva Jesse is úgy érezte; mintha megemelkedett volna valamelyest a gyomra. A megdöbbenésből ocsúdva érdeklődéssel figyelte, amint a Serotec emberei, köztük Mario, az ablakhoz lépnek, és egymás feje fölött ágaskodva kinéznek rajta. Legnagyobb meglepődésére egyiküknek az arcán sem látott rémületet, csupán némi kíváncsiságot.
Aztán, és ez legalább annyira meglepte Jesset, mint a korábban látottak, a jelenlévők nyugodtan becsukták az ablakot, és visszatértek a munkájukhoz.
Tom leállította a felvételt. Jesse a Serotec körülöttük csoportosuló alkalmazottaira nézett, és figyelte, hogy a felvétel milyen hatással van rájuk, de csalódnia kellett. Olyan közömbös arccal néztek rá, mintha mindaz, ami a szemük előtt újból lejátszódott, a legkevésbé sem érintette volna őket.
Tom kiemelte a lejátszóból a kazettát, és éppen bele akarta süllyeszteni a bizonyítékokat tartalmazó műanyag zsákba, ám Hernandez kapitány érte nyúlt, és kivette a kezéből.
– Majd én foglalkozom vele – mondta.
– De hát...
– Bízza csak rám! – szólt a helyszínelőre határozott, ellentmondást nem tűrő hangon a parancsnok.
– Ahogy óhajtja – adta be a derekát Tom, bár tökéletesen tudta, hogy a főnök viselkedése eltér a megszokottól, és ellenkezik a rendőrségnél bevett szabályokkal is.
Jesse – meghallva Vince görcsös köhögését a háta mögül – idegesen megpördült, és rosszalló pillantást vetett a munkatársára. – Hagyd már abba! – szólt rá hevesen. – Ha nem takarod el a szádat, még mindannyiunkat megfertőzöl!
– Elnézést! – kért bocsánatot Vince. – Mocskosul érzem magam. Hideg van itt?
– Dehogy! Kifejezetten meleg – válaszolta Jesse.
– A fenébe is. Ezek szerint lázam van.

– Vehetnénk mexikói kaját! – vetette föl Pitt a hirtelen támadt ötletét.
– Nem. Én akarok főzni – válaszolta Cassy: – A konyhában mindig megnyugszom.
Az európai stílusú, villanykörtékkel fényesen kivilágított szabadtéri piacon mászkáltak éppen. Körülöttük a standokon többnyire a városhoz közeli farmok friss terményeit árulták, de akadt néhány egyéb árus is, akiknél a haltól a régiségeken át a műtárgyakig bármit lehetett venni. Színes, vidám forgatag vette körül őket – a piac nagyon népszerű volt a város lakóinak körében, és a kora esti órákban mindig rengetegen fordultak meg itt.
– Hát jó! Mit akarsz csinálni? – kérdezte Pitt.
– Pastát. Pasta primaverát.
Pitt udvariasan tartotta a szatyrot, miközben Cassy a bőséges árukínálatból válogatott: A lány különösen a paradicsomokat vizsgálta meg alaposan, hosszan latolgatva, melyek is közülük a legszebbek.
– Fogalmam sincs, mit fogok csinálni, ha visszajön – jegyezte meg, mintegy mellékesen, válogatás közben. – Őszintén szólva, pillanatnyilag úgy érzem, hogy látni sem akarom. Addig legalábbis, amíg olyan nem lesz, mint régen. Egyre jobban félek ettől az egész, megmagyarázhatatlan változástól.
– Tudok adni neked egy lakást – felelte Pitt.
– Tényleg?
– Costa büféjének a közelében. A gazdája másodunokatestvérem, vagy valami hasonló – magyarázta a fiatalember. – A kémiai tanszéken tanít az egyetemen, de félévre elutazott vendégtanárnak Franciaországba, és nálam hagyta a kulcsot, hogy etethessem a halait, és megöntözzem a szobanövényeit. Ajánlotta is, hogy költözzem be hozzá, de nem volt kedvem összepakolni és helyet változtatni.
– Biztos, hogy nem lesz kifogása ellene, ha nála lakom egy ideig? – kérdezte Cassy.
– Biztos – válaszolta Pitt. – Jókora, tágas lakás, három hálószoba van benne. Ha akarod, én is ott maradhatok egy ideig.
– Szerinted túlreagálom a dolgot? Rémeket látok? – érdeklődött a lány.
– Szó sincs róla! A kosárlabdameccs óta én sem igazán tudom, hogy mit gondoljak.
– Akkor jó. Alig merem elhinni, hogy ilyeneket mondunk Beau-ról – jegyezte meg érzelemtől fűtött hangon Cassy.
Pitt, szinte reflexszerűen, a lány dereka köré fonta a karját, és Cassy – ugyanolyan önkéntelenül – szintén átkarolta. Szorosan összekapaszkodva mentek tovább, egy ideig tudomást sem véve a körülöttük kavargó tömegről. Kis idő múlva Cassy tétován fölemelte a fejét, Pitt sötét szemébe nézett, és egy pillanatra mindkettőjükön a "Mi volna, ha...?" érzése lett úrrá. Aztán hirtelen, zavartan szétváltak, és úgy tettek, mintha semmi sem volna fontosabb a számukra, mint kiválasztani a legszebb paradicsomokat az előttük lévő zöldségespultról.
Miután mindent beszereztek a vacsorához – többek között egy üveg száraz olasz bort is – a kocsi felé indultak. A bolhapiacon át vezetett az útjuk, és menet közben Pitt hirtelen megállt az egyik bódénál.
– Szűzanyám! – kiáltott föl elképedve.
– Mi történt?! – kérdezte pattanásig feszült idegekkel Cassy, készen arra, hogy bármelyik pillanatban futásnak eredjen. Annyira ideges, zaklatott volt, hogy mindenütt veszélyt szimatolt.
– Nézd! – mondta Pitt, és a pultra helyezett polcra mutatott.
Cassy tekintete izgatottan söpört végig a sűrűn egymás mellé állított – az árus által nagyképűen antik műtárgyként hirdetett – vásári holmikon. Többnyire apró csecsebecséket látott – hamutartókat, különböző állatokat ábrázoló kerámiákat – de akadt ott néhány nagyobb tárgy is: műanyag kerti dísztárgyak és harsányan ízléstelen éjjeli lámpák. Néhány, a polcok végén elhelyezett dobozban a legjobb akarattal is csak tucatárunak minősíthető öreg, olcsó bizsuk halmozódtak.
– Mit kellene látnom?! – kérdezte türelmetlenül a lány.
– A legfelső sort nézd! – figyelmeztette Pitt. – A köcsög és a könyvtartó ék között!
Közelebb léptek a pulthoz, Cassy a jelzett irányba pillantott, és végre észrevette azt, ami korábban Pittnek is feltűnt: – De érdekes! – csodálkozott el önkéntelenül is. Gondosan egymás mellé állítva hat fekete, apró diszkoszra emlékeztető tárgy sorakozott a polcon, hasonlóak ahhoz, amilyet Beau talált a Costa büféje előtti parkolóban.
Cassy kinyúlt, és el akart venni közülük egyet, de Pitt elkapta a csuklóját, és visszatartotta. – Ne nyúlj hozzá! – szólt rá.
– Nem akartam tönkretenni – felelte megütközve a lány. – Csak szerettem volna megnézni, milyen nehéz.
– Attól féltem, hogy bántani fog, nem fordítva – magyarázkodott a fiú. – Beau-t a sajátja valahogyan megszúrta, legalábbis ő ezt mondta. Érdekes! Ha nem látom, eszembe sem jutott volna, hogy ő is talált ilyet. Már egészen elfeledkeztem róla. – Pitt közelebb hajolt a polchoz, elmélyülten tanulmányozni kezdte az apró, fekete tárgyat, és közben eszébe jutott, hogy Beau nem tudta eldönteni, milyen anyagból is készült.
– Épp tegnap este láttam – szólalt meg újból Cassy. – A számítógépe előtt volt, amikor az valamilyen programot töltött le az Internetről.
Pitt megpróbálta magára vonni a bódé gazdájának a figyelmét, de sikertelenül, mert az éppen másik vásárlóval volt elfoglalva.
Miközben a fekete korongot nézegették, és várták, hogy az eladó figyelme rájuk terelődjön, egy kövér férfi állt meg mellettük a feleségével.
– Nézd csak! Itt is van egy olyan fekete kő, amilyenről Gertrude beszélt tegnap este! – mondta a férfinak az asszony.
A férj nem válaszolt, csak egyetértőn felmordult.
– Gertrude négyet is talált belőlük a hátsó udvarban – folytatta az asszony, majd nevetve hozzátette: – Azt hitte, valami értékes holmira lelt, de aztán rájött, hogy keresni se kell különösebben, mindenütt lehet ilyesmit találni.
A polchoz nyúlt, és kézbe vett egyet a fekete tárgyak közül. – Milyen nehéz! – mondta, és összecsukta a markát. – Furcsa. Egészen hűvös.
Már éppen oda akarta adni a férfinak, amikor fájdalmas hangon felkiáltott. – Auu! – Riadtan kinyújtotta a kezét, hogy visszarakja a polcra a különös holmit, de ügyetlennek bizonyult, a tárgy kiesett a kezéből, és az egy szinttel lejjebb lévő hamutartók egyikére esett – az olcsó üvegtárgy az ütődéstől millió darabra hullott.
A csörömpölés végre a bódé tulajdonosának a figyelmét is fölkeltette. Látva, mi történt, az árus harsányan követelni kezdte, hogy ott rögtön, helyben térítsék meg a kárát.
– Nem fizetek semmit – felelte sértődötten a nő. – Ez a kis fekete akármi beleszúrt az ujjamba! – tette hozzá megütközve, és bizonyítékképpen ökölbe zárt kézzel rögtön fel is mutatta a középső ujját. A mozdulat felháborította a tulajdonost, aki valamilyen obszcén üzenetet vélt kiolvasni belőle.
Miközben az árus hangosan vitatkozni kezdett a nővel, Pitt és Cassy csodálkozva összenézett, egymástól várva megerősítését, hogy valóban azt látták-e az egyre sűrűsödő sötétségben, amit látni véltek. Amikor ugyanis a nő feltartotta a középső ujját, mindkettőjüknek úgy tűnt, hogy a vége halványan fluoreszkált!
– Mi volt ez? – suttogta Cassy.
– Tőlem kérded? – Pitt legalább annyira tanácstalan volt; mint a lány. – Abban sem vagyok biztos, hogy valóban jól láttam. Az egész csak egyetlen pillanatig tartott.
– De hát mindketten láttuk!
Még legalább húsz percbe telt, amíg az árus és a nő megállapodott. A pár, morogva ugyan, de távozott, Pitt pedig végre meg tudta kérdezni a tulajdonost a különös, fekete tárgyak felöl.
– Mire kíváncsiak? – mordult rá az ócskás, dühösen, mert a hamutartóért csak a felét kapta annak, amit követelt.
– Tudja, mik ezek? – kérdezte tőle Cassy.
– Fogalmam sincs róla.
– Mennyiért árulja őket?
– Kezdetben tíz dollárt is kaptam értük – válaszolta a férfi – de az napokkal ezelőtt volt. Azóta egyre több bukkan fel belőlük, és az egész piac el van árasztva velük. De tudják mit?! Amiket itt látnak, azok kivételesen jó minőségűek. Szebbek, mint bárkié. Ha adnak tíz dollárt, vihetik mind a hatot.
– Előfordult már, hogy valamelyikük megsebzett bárkit is? – érdeklődött Pitt.
– Hát, az egyik engem is megszúrt – mondta a bódé tulajdonosa, de rögtön vállat is vont. – Semmiség! Nem volt több egy halvány szúnyogcsípésnél. – Fölvette, és feléjük is nyújtotta az egyik korongot. – Nézzék meg! Olyan sima, mint a kisbaba segge!
Pitt kézen ragadta Cassyt, és gyorsan elhúzta a bódétól.
– Hé! Álljanak meg! Nyolc dollárért odaadom az egészet! – kiabálta utánuk az árus, a fiatalember azonban nem törődött vele. Inkább beszámolt Cassynek a sürgősségi osztályra bevitt kislányról, akire az anyja rákiabált, amikor azt mondta, hogy egy fekete kő megharapta.
– Gondolod, hogy ugyanilyet talált? – kérdezte a lány.
– Azt hiszem, igen – válaszolta Pitt. – Ugyanis influenzás volt. Azért került hozzánk.
– Szerinted ehhez hasonló, fekete kőtől betegedett meg? Az okozta az influenzát?
– Tudom, hogy őrültségnek hangzik – felelte Pitt – de hát Beau-nál is ugyanez volt a helyzet. Ő is azt mondta, hogy a kő megszúrta, aztán néhány órával később kitört rajta az influenza.

11. FEJEZET

9.15

– Mikor hallottad, hogy Randy Nite sajtóértekezletet tart? – kérdezte Cassy.
– Ma reggel, a hírekben. Az NBC jelentette be – válaszolta Pitt.
– És név szerint említették Beau-t?
– Ez volt a legmeglepőbb. Úgy értem; hogy csak egy felvételi beszélgetésre ment el hozzájuk, és a vége az lett, hogy ő is részt vesz a sajtókonferenciájukon: Ez azért furcsa, nem?!
Cassy és Pitt a sürgősségi osztály orvosi pihenőjében ült, és a kis képernyős televíziót nézte. Sheila Miller korán felhívta Pittet, és szólt neki, hogy vigye el hozzá Cassyt is. A szoba, ahol tartózkodtak, orvosi pihenőnek volt ugyan kinevezve, de az egész osztály személyzete azt használta pihenésre, és a legtöbben ott fogyasztották papírzacskóból előszedett szendvicsekből álló ebédjüket is.
– Miért rendelt ide bennünket? – kérdezte a lány. – Utálok mulasztani az órákról.
– – Nem árulta el – válaszolta Pitt – de azt hiszem, hogy átnyúlt Dr. Halprin feje fölött, és szeretné, ha mi is beszélnénk azzal, akivel kapcsolatba lépett.
– Elmondjuk neki, amit tegnap este láttunk? – kérdezte a lány, de Pitt nem válaszolt, csak feltartotta a kezét, jelezve, hogy hallgasson. A műsorvezető ugyanis éppen bejelentette, hogy Randy Nite belépett a terembe, és egy-két másodperccel később Randy sokak által jól ismert arca meg is jelent a képernyőn.
Mielőtt bármit mondott volna, a szoftvermogul kissé oldalra fordult, köhögött egyet-kettőt, majd maga elé húzta a mikrofont, és beleszólt: – Elnézést, megfáztam kicsit, úgyhogy nézzék el nekem, ha nem fogok tudni folyamatosan beszélni.
– A szentségit! – kiáltott fel Pitt. – Őt is megtámadta az influenza.
– Most pedig – folytatta Randy – köszöntök mindenkit. Ha netán akadnának önök között olyanok, akik nem ismernek, azoknak elmondom, hogy Randy Nite a nevem, és szoftverekkel kereskedem.
Diszkrét nevetés hallatszott a stúdióban jelen lévők soraiból. Miközben Randy kis szünetet tartott, a műsorvezető dicsérni kezdte szellemes formában megnyilvánuló szerénységét, hiszen végül is a világ egyik leggazdagabb embere volt, és az iparosodott nemzetek lakosai között kevesen voltak, akik ne ismerték volna Randy Nite nevét.
– Azért hívtam össze ezt a mai sajtóértekezletet, hogy bejelentsem, új vállalkozásba fogok... életem eddigi legizgalmasabb, legfontosabb vállalkozásába – közölte a jelenlévőkkel, és a tévénézők millióival a Cipher Software elnök-tulajdonosa.
Izgatott moraj hallatszott a hallgatóság soraiból. Mindenki feszülten várta a nagy bejelentést, és a folytatás alapján úgy tűnt, hogy várakozásában senki nem is fog csalódni.
– Ennek a programnak, és a megvalósítását irányító intézetnek Új Kezdet a neve – folytatta Randy – és megvalósításában, minden rendelkezésére álló erőforrást felhasználva, részt vesz az egész Cipher Software. Hogy pontosabban is megértsék, miről van szó, mi a lényege énnek a messze előremutató tervnek hadd mutassak be önöknek egy hallatlanul széles látókörű; meglepően friss, újszerű gondolkodású fiatalembert, Hölgyeim és uraim, kérem, fogadják szeretettel legközvetlenebb, személyes munkatársamat Mr. Beau Starkot!
Cassy és Pitt –jócskán eltátva a száját – összenézett. – Ez hihetetlen! – nyögte ki végül, ha nehezen is Cassy.
Beau dübörgő taps közepette lépett a mikrofonhoz. Méretre szabott, elegáns öltönyt viselt, sötét haja – a homlokából hátrafésülve – makulátlanul állt a helyén, és egész megjelenéséből, magatartásából végtelen önbizalom sugárzott.
– Köszönöm, hogy elfogadták a meghívásunkat – mondta lefegyverző mosollyal közvetlen hallgatóságának; és a megszámlálhatatlanul sok-tévénézőnek. Arca egészségesen barna volt, kék szeme ellenállhatatlan erővel csillogott. – Az Új Kezdet tökéletes elnevezés. A legjobb, legkiválóbb eredmények elérésére törekszünk az egzakt tudományok, a gyógyítás, a műszaki fejlesztés és az építészet területén. Célunk hogy meghódítsuk a bolygónkon tapasztalható negatív tendenciákat! Képesek vagyunk arra, hogy felszámoljuk a környezetszennyezést, a társadalmi és politikai ellentéteket, és új világot teremtsünk egy újfajta emberiség számára! Képesek vagyunk rá, és meg is fogjuk ezt tenni!
A sajtóértekezletre összegyűlt riporterek egymás szavába vágva kezdték bekiabálni a kérdéseiket, de Beau feltartotta a kezét, és lecsendesítette őket.
– Ma nem azért vagyunk itt, hogy kérdésekre válaszoljunk. Ennek a találkozónak pusztán az volt a célja, hogy megtegyük a bejelentésünket. Egy hét múlva újabb sajtóértekezletet tartunk, amelyen részletesen kifejtjük az elképzeléseinket. Köszönjük mindannyiuknak, hogy elfogadták a meghívásunkat.
Az izgatottan bekiabált kérdésekkel mit sem törődve Beau lelépett a pulpitusról, átölelte Randy Nite-ot, és a legteljesebb egyetértésben, szorosan összekapaszkodva, mindketten távoztak.
A műsorvezető – hogy betöltse a kurtán-furcsán befejezett sajtóértekezlet nyomán támadó űrt – lázas találgatásba kezdett, hogy pontosan mi is lesz a bejelentett program célja, és mit értett Randy Nite azon, hogy a Cipher Software minden rendelkezésére álló eszközzel a megvalósításán fog munkálkodni. Közben felhívta a nézők figyelmét, hogy a szóban forgó eszközök igen jelentősek, nagyobbak, mint a világ sok országának teljes bruttó nemzeti terméke.
– Jézusom! Pitt! – kiáltott föl elképedve Cassy. – Mi történt Beau-val?!
– Szerintem csak annyi, hogy sikerrel letudta a sajtóértekezletet – válaszolta, viccesre véve a témát, a fiatalember.
– Ne hülyéskedj! – utasította rendre ingerülten Cassy. – Egyre rémültebb leszek! Már azt sem tudom, mit mondjunk végül is Dr. Millernek?
– Szerintem egyelőre éppen elég az, amit eddig elmondtunk – válaszolta Pitt.
– Ugyan már! Beszélnünk kell arról is, amit tegnap este láttunk, a kis fekete korongról! Muszáj meg...
– Várj egy kicsit! – vágott a lány szavába Pitt, és hogy a szavainak nagyobb nyomatékot adjon, mindkét kezével megmarkolta Cassy vállát. – Próbáld végiggondolni, hogyan hat rá, ha hirtelen a nyakába ömlesztjük ezt az egészet. Ő jelenti számunkra az egyetlen esélyt arra, hogy megnyerjünk magunknak valakit, aki elég fontos, és eszközei is vannak ahhoz, hogy tegyen valamit az ellen, ami körülöttünk történik. Semmiképpen sem szabad elijesztenünk!
– De hát egyelőre csak annyit tud, hogy fölütötte a fejét ez a furcsa influenza!
– Éppen ezt akarom! – mondta Pitt. – Minél jobban rá kell irányítanunk a figyelmét az influenzára, és arra, hogy különös, a személyiségi jegyekben bekövetkező változást okoz. Félek, ha túlságosan előreszaladunk, és olyasmiről beszélünk neki, hogy az influenzát tükörsima, fekete kis diszkoszok terjesztik, vagy ami még rosszabb, egyeseknek az ujja hegye fluoreszkálni kezd, ha hozzáérnek egy ilyen kis akármihez, akkor csak elriasztjuk, és tovább nem áll velünk szóba: Ne felejtsd el, hogy már tegnap is a pszichiátriát emlegette!
– De hát mindketten láttuk azt az ijesztő, kékes fényt – próbált vitatkozni a fiúval Cassy.
– Legalábbis úgy gondoltuk, hogy látjuk. Figyelj ide! Először is arra kell törekednünk, hogy minél több embert megnyerjünk magunknak. Ha sikerül felpiszkálni őket annyira, hogy utánanézzenek ennek a járványnak, és rájönnek, hogy valami nagyon nincs körötte rendben, akkor majd elmondjuk mindazt, amit tudunk.
Nyílt az ajtó, és Sheila nézett be a helyiségbe. – Megérkezett az illető, akivel szeretném, ha beszélnének – mondta. – Rettenetesen éhes volt azonban, úgyhogy először leküldtem a büfébe. Jöjjenek az irodámba, hogy rögtön elkezdhessük, mihelyt visszajön!
Cassy és Pitt szó nélkül felállt, és szorosan egymás mellett lépdelve követte a doktornőt.

– Megérkeztünk – szólt hátra a kocsi hátsó ülésén helyet foglaló Jonathannek és Candee-nek Nancy Sellers. – Maradjatok itt, és várjátok meg, amíg beszélek Candee édesanyjával! Rendben?
A két gyerek egyetértően bólintott.
– Nagyon szépen köszönöm, Mrs. Sellers! – szólalt meg aztán bátortalanul Candee.
– Nem kell megköszönnöd semmit – válaszolta Nancy. – Pusztán az, hogy a szüleid tegnap este túlságosan is elfoglaltak voltak ahhoz, hogy telefonon megbeszéljük a dolgot, sőt később sem hívtak vissza, azt mutatja, valami nincs rendben. Úgy tűnik, észre sem vették, hogy ne töltötted otthon az éjszakát.
Nancy kiszállt a kocsiból, búcsúzóul visszaintegetett a gyerekeknek, elindult a Serotec Gyógyszergyár központi, igazgatósági épületének a bejárata felé. Menet közben a tekintete óhatatlanul rátévedt a Mr. Kalinov holttestétől származó, sötét vérnyomokra. Nem ismerte igazán jól az illetőt, mivel nemrég állt csak be hozzájuk, és a biokémiai laboratóriumban dolgozott, de a hír, hogy öngyilkos lett, őszintén elszomorította. Tudta, hogy a férfi családot, két tizenéves lányt hagyott hátra.
Az épületbe lépve Nancynek önkéntelenül is eszébe jutott, hogy mire számíthat. Az előző napi haláleset után nem volt bizonyos abban, hogy a megszokott légkört fogja találni. A temetést annak a napnak a délutánjára tűzték ki, és azt gondolta, hogy az emberek komorak, szomorúak lesznek, de hamar rá kellett jönnie, hogy a munkahelyén az élet a megszokott kerékvágásban megy tovább, mintha mi sem történt volna.
A könyvelés az épület harmadik emeletén volt, és miután kiszállt a liftből, rögtön a megszokott normális – nyugodt beszédhangokból összekeveredő – zsongást hallotta, sőt némi nevetést is. Először megkönnyebbülést érzett, és azzal rendezte el magában a dolgot, hogy bármilyen tragédia történt is, az élet nem áll meg, ám meghallva a nem egészen tisztán értett megjegyzés nyomán felharsanó nevetést, kellemetlen, rossz érzése támadt. A tökéletesen felhőtlen, vidám hangulat kellemetlenül hatott rá, tiszteletlenségnek érezte az elhunyt kolléga iránt.
Nancynek nem kellett különösebben keresnie, könnyedén megtalálta Joy Taylort, akinek – lévén az egyik vezető beosztású, adminisztratív munkatárs – saját irodája volt. Amikor belépett a nyitva hagyott ajtón, Joy éppen a számítógépe előtt ült. Nancy úgy emlékezett, hogy alacsony, vele körülbelül azonos termetű nő, csak még nála is sokkal vékonyabb.
– Elnézést! – szólalt meg harsányan, hogy felhívja magára a figyelmet.
Joy hátrafordult, egérszerű arca egy pillanatig kifejezett ellenérzést tükrözött, mért megzavarták a munkájában, de aztán, fölismerve a látogatóját, kedvesen elmosolyodott.
– Helló! – mondta kedvesen. – Hogy vagy?
– Remekül – válaszolta Nancy. – Nem tudom, emlékszel-e még rám. Nancy Sellers vagyok. A fiam, Jonathan, és a lányod, Candee, osztálytársak.
– Hát persze! Hogyne emlékeznék! – válaszolta felvillanyozódva Joy.
– Szörnyű ez a tegnapi tragédia – jegyezte meg Nancy, és közben lázasan törte rajta a fejét, hogyan is hozakodjon elő a kellemetlen témával.
– Igen is, meg nem is –jelentette ki Joy. – A család biztosan nehezen éli meg, de én véletlenül tudom, hogy Mr. Kalinovnak súlyos veseproblémái voltak.
– Valóban? – a megjegyzés váratlanul érte, és zavarba is ejtette Nancyt.
– Igen! – mondta határozottan Joy. – Hetente járt művesekezelésre, és várta, mikor találnak neki donort, mikor kerülhet sor a transzplantációra. Tudod, a rossz gének okozták a problémáját. A testvérének ugyanaz a baja volt.
– Nem tudtam, hogy beteg volt – vallotta be, a meglepődésből alig ocsúdva, Nancy.
– Segíthetek valamiben?
– Igen – felelte Nancy, és egy széket húzva maga alá, rögtön le is ült. – Őszintén szólva régóta készülök már arra, hogy beszéljek veled. Nem hiszem, hogy igazán komoly lenne az ügy, de talán nem árt, ha megbeszéljük. Szeretném, ha te is ugyanezt tennéd, ha Jonathan hozzád fordulna.
– Candee-ről van szó? – kérdezte Joy. – Mi történt vele?
– Zavarban van, és őszintén szólva én is –válaszolta Nancy, és rögtön feltűnt neki, hogy Joy arcvonásai egy pillanatra megkeményedtek.
– Mit mondott? Mire panaszkodott?
– Úgy érzi, hogy nálatok, odahaza, hirtelen megváltoztak a dolgok. Elmesélte például, hogy a férjeddel váratlanul belevetettétek magatokat a szórakozásba. Eszemben sincs azt mondani, hogy ez baj, de láttam rajta, hogy ettől nagyon nyugtalanná vált. Nem mondta ki nyíltan, de úgy tűnt, hogy vadidegenek mentek be hozzá, a szobájába.
– Szórakoztunk kicsit – válaszolta könnyedén Joy. – A férjemet is és engem is az utóbbi időben elkezdtek érdekelni a környezetvédelem kérdései. Sok időt, önfeláldozást igényel, hogy ezen a téren előbbre jussunk, de mindketten készek vagyunk megtenni mindazt, ami tőlünk telik. Esetleg ti is eljöhetnétek hozzánk ma este.
– Köszönöm, de inkább majd máskor – válaszolta Nancy.
– Csak szólj időben, és bármikor szívesen látunk benneteket – mondta Joy –. Most viszont; ne haragudj, folytatnom kell a munkámat!
– Ha megengeded, még kicsit föltartalak – közölte némi erőgyűjtés után Nancy. Úgy érezte, a beszélgetés egyre siralmasabban alakul. Joy – dacára minden diplomatikus erőfeszítésének – mereven elutasítónak tűnik. Úgy érezte, ideje fölhagynia a köntörfalazással, jobban teszi, ha nyíltan előadja, mit is akar. – A fiamnak és a kislányodnak olyan benyomása is támadt, mintha kifejezetten bátorítottad volna őket arra, hogy együtt aludjanak. Szeretném közölni veled, hogy én ezzel mélységesen nem értek egyet. Sőt, kifejezetten ellenzem.
– De hát mindketten egészségesek, és a génjeik is tökéletesen passzolnak – felelte Joy.
Nancynek óriási erőfeszítésébe került, hogy megőrizze a nyugalmát, hallva ezt a – neki legalább is úgy tűnt – semmihez nem hasonlíthatóan nevetséges kijelentést. A tizenéves korban egyre gyakoribbá váló terhességre gondolt, és képtelen volt megérteni, hogyan képes Joy olyan könnyedén napirendre térni afölött, amiket mondott. Candee édesanyja ugyanakkor – mintha csak hergelni akarta volna – tökéletesen nyugodtnak, gondtalannak látszott.
– Jonathan és Candee nagyon jól megérti egymást, és helyesek is együtt – mondta erőt gyűjtve Nancy – de még csak tizenhat évesek! Nincsenek felkészülve a felnőtt életre!
– Ha így gondolod, én tiszteletben tartom a véleményedet – válaszolta Joy, – Ugyanakkor a férjemmel együtt úgy érezzük, vannak ennél fontosabb problémák is. Például az esőerdőkben okozott, szűnni nem akaró pusztítás.
Nancy úgy érezte, neki ennyi bőven elég. Nyilvánvalóvá vált, hogy ha megfeszül, akkor sem tud értelmes párbeszédet folytatni Joy Taylorral. Nem is kísérletezett hát tovább, hanem fölállt. – Köszönöm, hogy meghallgattál – mondta mereven. – Arra szeretnélek csupán kérni, hogy szentelj valamivel több időt a lányodnak! Nagyon fel van dúlva.
Megfordult, és már távozni készült, amikor Joy utánaszólt.
– Egy pillanat!
Nancy, nem tudván, mire számítson, mozdulatlanná merevedett.
– Nagyon izgatottnak látszol – mondta neki Joy. – Azt hiszem, tudok segíteni rajtad. – Kihúzta az íróasztala legfelső fiókját, és egy fekete, leginkább apró diszkoszra emlékeztető tárgyat vett ki belőle. A tenyerére helyezte, és Nancy felé nyújtotta. – Fogadd el tőlem ezt a kis ajándékot! – mondta.
Nancy addigra szilárdan eldöntötte már magában, hogy Joy Taylor több mint különös, és ez a hirtelen támadt ötlet, hogy valamiféle talizmánt ajándékoz neki, csak megerősítette ebben a véleményében. Ennek ellenére közelebb hajolt, hogy alaposabban szemügyre vehesse a különös tárgyat, és végül abban maradt, hogy fogalma sincs róla, mi az.
– Vedd csak el! – biztatta Joy.
Nancy, puszta kíváncsiságból, az ismeretlen holmi felé nyúlt, de aztán meggondolta magát, és visszahúzta a kezét. – Köszönöm – mondta. – Azt hiszem, inkább nálad hagyom.
– Vedd el! – sürgette a másik asszony. – Meglátod, egészen más lesz tőle az életed!
– Jó az nekem úgy, ahogy van –– válaszolta Nancy, és határozottan megfordulva elhagyta Joy irodáját. A lifttel lefelé menet még mindig a különös, minden előzetes várakozását meghazudtoló beszélgetésen gondolkodott, és megpróbálta eldönteni magában, mit is mondjon Candee-nek. Jonathan helyzete persze egészen más volt. Neki csak annyit akart mondani, de nagyon határozottan, hogy tartsa minél távolabb magát Tayloréktól.

Dr. Miller irodájának az ajtaja kinyílt, Pitt és Cassy pedig szinte egyszerre állt fel – mintha vezényszónak engedelmeskedtek volna. Erősen kopaszodó, ám gyérülő haja ellenére fiatalos férfi lépett a szobába Dr. Miller kíséretében. Az illető gyűrött, elhasznált szürke öltönyt viselt, keret nélküli szemüvege – enyhén komikus külsőt kölcsönözve neki – mélyen le volt csúszva az orrára.
– Hadd mutassam be Dr. Clyde Hornt! – szólt Cassyhez és Pitthez Sheila. – Az atlantai Szövetségi Járványügyi Központ vezető munkatársa, egészen pontosan a különböző influenzatípusokkal foglalkozó részlegé.
Szívélyes kézfogások kíséretében bemutatkoztak egymásnak.
– Maguk a legfiatalabb gyakorló orvosok, akiket valaha is láttam –jegyezte meg Clyde.
– Én még csak szeretnék az lenni – válaszolta Pitt. – Ősszel kezdem csak el az orvosi egyetemet.
– Én pedig tanár szakos hallgató vagyok – közölte Cassy.
– Értem – válaszolta Clyde, de látszott rajta, hogy kissé zavarba jött.
– Pitt és Cassy azért van itt, hogy általánosabb perspektívába helyezze a problémát – mondta Sheila, és hellyel kínálta.
Leültek, aztán Sheila beszámolt a nyugtalanítóan megszaporodó influenzás esetekről, sőt néhány hivatalos kimutatást is adott Clyde-nak. A legmeggyőzőbb az volt közülük, amelyik a megbetegedések számának előző három napi, ugrásszerű növekedését mutatta. Hatását tekintve azonban nem sokkal maradt el mögötte az az összesítés, amelyből kiderült, hogy hányan haltak meg – látszólag influenzában – az olyan krónikus bajokkal küszködők közül, mint a diabéteszesek, rákosok, vese-, reumás- és májbetegek.
– Sikerült már meghatározniuk a törzset? – érdeklődött Clyde. – Amikor telefonon beszéltünk, akkor ez még nem történt meg.
– És azóta sem – válaszolta Sheila. – Az az igazság, hogy még mindig nem izoláltuk a vírust.
– Ez érdekes.
– Az egyetlen dolog, amiben egészen biztosak vagyunk, az a limfociták jelentős szaporodása a vérben – közölte a doktornő, és újabb kimutatást adott át Clyde-nak.
– A mindenit! Ezek igen magas értékek! – mondta a kutató. – A tünetek pedig jellegzetesen influenzára utalnak.
– Igen. Hevesebbek, mint általában, és többnyire a felső légutakra koncentrálódnak. Tüdőgyulladásos esettel még nem találkoztunk.
– Nyilván nagyon felpiszkálja szervezet immunrendszerét – mondta Clyde, a fehérvérsejtek számáról készült kimutatást tanulmányozva.
– A betegség igen gyors lefolyású – folytatta Sheila. – A szokványos influenzától eltérően öt-hat óra alatt eljut a csúcspontra, tizenkét óra múlva pedig a beteg szemmel láthatóan ismét jól van.
– Sőt, jobban érzi magát, mint a betegség előtt – szólt közbe Pitt.
– Jobban? – kérdezte kissé meghökkenve, a homlokát ráncolva Clyde.
– Igen – erősítette meg a fiatalember által mondottakat Sheila. – Miután meggyógyult, a beteg egyfajta euforikus állapotba kerül, és rendkívül megnő az aktivitása. A legzavaróbb, hogy sokaknál a személyiségi jegyek változása is szembetűnő. Éppen ezért van itt Pitt és Cassy. A közös barátjuk az elmondásuk szerint a felépülése után alapvetően megváltozott. Ez az eset különösen fontos lehet, mivel minden jel szerint ő volt az első, akit megtámadott ez a különös betegség.
– Neurológiai vizsgálatot végeztek? – kérdezte Clyde.
– Természetesen. Több betegnél is. Egyiküknek a központi idegrendszerében sem találtunk semmiféle elváltozást.
– Pontosan mi történt azzal a baráttal? Hogy is hívják?
– Beau-nak – válaszolta Cassy.
– Őt még nem vizsgálta meg neurológus – közölte Sheila. – Tervbe van véve a vizsgálat, de egyelőre nem tudjuk elvégezni, mert nincs a városban.
– Milyen szempontból változott meg Beau viselkedése? – érdeklődött a két fiataltól az atlantai szakember
– Minden szempontból – felelte Cassy. – Az influenzája előtt soha nem mulasztott egyetlen órát sem az egyetemen, azóta viszont, hogy átesett rajta, mindegyiket kihagyta. Éjszaka fölkel, és kimegy a lakásból, hogy idegen, furcsa emberekkel beszélgessen. Amikor megkérdeztem tőle, miről tárgyaltak, azt mondta, hogy a környezetről.
– Vannak gondok az idő- és helyérzékelésével, a felismerő képességével?
– Semmi – adta meg a választ Pitt. – Az agya vág, mint a borotva, talán jobban is, mint eddig. Sokkal erősebbnek is tűnik.
– Fizikai értelemben?
Pitt bólintott.
– Az influenza utáni személyiségváltozás meglehetősen ritka – jelentette ki Clyde, szórakozottan megvakarva kopaszodó feje búbját. – Ez a betegség más szempontból is szokatlannak tűnik. Soha nem találkoztam még ilyen rövid lefolyással. Különös! Van tudomásuk róla, hogy a környéken netán más kórházak is hasonló problémával találkoztak?
– Ezt, sajnos, nem tudjuk – válaszolta Sheila – de gondolom, az önök központja gyorsan ki tudná deríteni.
Hangosan kopogtattak az ajtón, és a doktornő nyugtalanul fölpattant. Külön meghagyta az ügyeletesnek, hogy senki se zavarja, és arra gondolt, hogy valamilyen különösen súlyos eset miatt szegték meg az utasítását. Nem volt azonban vészhelyzet, pusztán Dr. Halprin lépett az osztályvezető irodájába, mögötte pedig Richard Wainwright, a vezető labortechnikus, aki segített összeállítani azokat a kimutatásokat, amelyeket Sheila nem sokkal korábban Clyde Hornnak megmutatott. Richard – kipirult arca tanúsága szerint – zavarban volt, és idegesen váltogatta a lábát, hol egyikre, hol másikra helyezve a testsúlyát.
– Jó napot, Dr. Miller! – köszönt vidáman Dr. Halprin. Az igazgató szemmel láthatóan tökéletesen felgyógyult a betegségéből, és kicsattanóan jó egészségnek örvendett. – Nemrég hallottam csak Richardtól, hogy hivatalos látogatónk érkezett.
Dr. Halprin energikusan beljebb csörtetett, és a hivatalos beosztását is megmondva bemutatkozott Clyde-nak. Richard zavartan az ajtó mellett maradt.
– Attól tartok, fölöslegesen rángatták ide – mondta Dr. Halprin magabiztos mosollyal a szája szögletében az atlantai kiküldöttnek. – A járványügyi központhoz küldött megkeresésnek az én irodámon kell keresztülfutnia; ez egyértelműen benne van a működési szabályzatunkban: Leszámítva természetesen a bejelentési kötelezettség alá eső betegségeket. Amennyiben még mindig jól tudom, az influenza nem tartozik ezek közé.
– Végtelenül sajnálom, hogy hívatlanul önökre törtem – kért elnézést Clyde. – Az volt a benyomásom, hogy megalapozott kérést kaptunk, és nincs vele semmi gond. Nem állt szándékomban indokolatlanul beleavatkozni a dolgukba.
– Semmi baj – válaszolta az igazgató. – Apró félreértés, semmi több. A lényeg az, hogy – hála istennek – nincs okunk háborgatni a járványügyi központot. Ha átfáradna az irodámba, ott rögtön tisztázhatnánk is a dolgot. – Dr. Halprin barátságosan átkarolta Clyde vállát, és elindult vele az ajtó felé.
Sheila dühös volt ugyan, de ellenérzését csak azzal mutatta ki, hogy a kezét ökölbe szorítva az égnek emelte a tekintetét. Cassy viszont, akinek amúgy is pattanásig feszültek az idegei, úgy érezte, a közbeavatkozás létfontosságú lehetőségtől fosztja meg őket; és ezért a távozók elé ugrott, és elzárta előlük az utat. – Kérem, Dr. Horn! – mondta indulatosan. – Meg kell hallgatnia bennünket! Nagyon különös dolgok zajlanak a városban! Azok az emberek, akik megkapták a betegséget, egészen megváltoznak; és ez az egész olyan, mint valami ragály. Egyre terjed.
– Cassy! – szólt élesen a lányra Sheila.
– Úgy igaz; ahogy mondom! – tartott ki az állítása mellett Cassy: – Kérem, ne hallgasson Dr. Halprinra! Ő is átesett az influenzán. Ő is közéjük tartozik!
– Elég volt, Cassy! – csattant fel a doktornő, és a lányt karon ragadva félrehúzta az útból.
– Elnézést ezért a kellemetlen közjátékért, Clyde! – mondta a járványügyi kutatónak Dr. Halprin. – Ugye szólíthatom a keresztnevén?
– Természetesen – válaszolta Clyde, és a válla fölött idegesen hátrapillantott, mintha arra számítana, hogy újabb váratlan támadás éri.
– Ebből is láthatja, hogy ilyen jelentéktelen probléma is mekkora érzelmi felindulást képes kiváltani – magyarázta az igazgató, és az ajtóhoz érve udvariasan intett, hogy menjen csak előre. – Sajnos az érzelmek gyakran gátolják az embert az objektív ítéletalkotásban. Nálam mindezt nyugodtan megbeszéljük, aztán intézkedem, hogy kerítsenek egy kocsit, és vigyék ki a repülőtérre. Arra is szeretném megkérni, hogy vigyen el valamit Atlantába! Olyasmiről van szó, ami biztosan nagyon fogja érdekelni a járványügyi központot.
Sheila bezárta az ajtót a távozók után, és kimerülten nekivetette a hátát. – Ez nem volt okos megoldás, Cassy – mondta a fáradtság miatt behunyt szemmel.
– Elnézést! – kért bocsánatot a lány. – Nem tudtam uralkodni magamon.
– Az egész Beau miatt van – magyarázta Sheilának Pitt. – Jegyben járnak Cassyvel.
– Nem kell mentegetőzniük – válaszolta Sheila. – Én legalább annyira dühös és csalódott vagyok, mint maguk. A baj csak az, hogy nem jutottunk előre egy tapodtat sem.

A birtok csodálatos volt. A mérete az évek folyamán két hektár alá csökkent ugyan, de a közepén álló nagy ház változatlanul kiváló állapotban volt. Az épület a XIX. század elejéről származott, és a francia vidéki kastélyok stílusában épült, helyi szürke gránitból.
– Nekem tetszik – jelentette ki Beau, és vidáman, kiterjesztett karral körbeforgott a tágas bálterem közepén. Király az ajtó mellett ült, és onnan figyelte éber szemmel, mintha attól félt volna, hogy a gazdája magára hagyja, és ott marad egyedül a cháteau-ban. Randy és Helen Bryer, az ingatlanügynök, kellemes megjelenésű, fiatal nő, kissé oldalt, a terem rövidebb fala mellett állt.
– Egy egész nyolctized hektárnyi a terület – magyarázta Ms. Bryer Randynek. – Nem túl sok ilyen nagy épülethez, de közvetlenül csatlakozik az ön Cipherjének a birtokához, úgyhogy a kettőt különösebb gond nélkül egyesíteni lehet, és akkor bőségesen lesz helyük az itt tartózkodóknak is.
Beau a széles, a padlótól csaknem a mennyezetig érő ablakhoz lépett, és hagyta, hogy a napfény jólesően átjárja a testét. Az eléje táruló kilátás nagyon szép volt – a kastélyépület előtt csillogó mesterséges tó hasonlatossá tette ahhoz, amit a Cipher központi telephelyén, a kis domb tetejéről látott.
– Hallottam a ma délelőtti bejelentésüket – jegyezte meg Ms. Bryer. – Be kell vallanom, Mr. Nite, hogy a maguk Új Kezdet Intézete nagyszerű vállalkozásnak tűnik. Az emberiség hálás lesz érte.
– Az újfajta emberiség – tett némi kiigazítást Randy:
– Igen! A környezet védelmének fontosságára ráébredő, új emberiség! – lelkesedett a fiatal nő. – Úgy érzem, hogy régen, nagyon régen megérett már az idő az ilyen változásra.
– Nem is tudja, milyen régen! – kiáltotta az ablaktól Beau, majd megfordult, és Randyhez és Ms. Bryerhez sietett. – Ez a ház tökéletesen megfelel az intézetnek. Megvesszük!
– Tessék? – kérdezte Ms: Bryer annak ellenére, hogy tisztán hallotta, amit Beau mondott. Enyhén megköszörülte a torkát, és megerősítést várva Randyhez fordult. Randy bólintott. Beau pedig széles mosollyal az arcán hátrafordult, és kiment a teremből. Király szorosan a nyomában.
– Ez nagyszerű! – mondta Ms. Bryer, miután magához tért annyira, hogy meg tudjon szólalni. – Csodálatos ez a birtok. Egészen biztos, hogy meg lesznek vele elégedve. Ugye jól emlékszem, hogy az arról még nem is beszéltünk?
– Hívja fel az ügyvédeimet, és intézze el velük a dolgot! – mondta Randy, és egy névjegyet nyújtott át Ms. Bryernek. – Készítsék el a papírokat, és rögtön írják is alá a szerződést! – Megfordult, és anélkül, hogy bármi egyebet mondott volna, Beau nyomába eredt.
– Természetesen, Mr. Nite! – kiáltotta utána elképedve Ms. Bryer, és a hangja, némi visszhangot keltve, válasz nélkül halt el a tágas teremben. Egy-két pillanatig meglepődve állt meg, aztán elmosolyodott. Élete addigi legkülönösebb üzletét kötötte meg, de micsoda jutalékért!

Az eső, mintha gabonaszemekből állt volna, vadul dobolt Jesse mellett az ablakon, és egyik villámlás a másikat követte, miközben folyamatosan dörgött fölöttük az ég. Jesse szerette a sűrű villámlással járó felhőszakadásokat, amelyek detroiti gyerekkorának a nyaraira emlékeztették.
Késő délután volt, és normális körülmények között a hadnagy már hazaindult volna. Vince Garbon azonban reggel beteget jelentett, és neki kellett elvégeznie az ő munkáját is. Tudván, hogy legalább egy órai papírmunka vár még rá, Jesse megfogta a kávéscsészéjét, és felállt az íróasztala mögül. Hosszú évek tapasztalata alapján tudta, hogy még egy csésze kávé nem fog megártani, éjszaka nyugodtan tud majd aludni tőle, viszont felfrissíti annyira, hogy könnyebben megcsinálhassa, amit még kell.
A pihenő felé tartva felfigyelt, hogy kollégái közül sokan köhögnek, tüsszögnek, szívják az orrukat. De ha csak ennyi történt volna! Sokan annyira megbetegedtek, hogy kiestek a munkából, akárcsak Vince. Valami ronda járvány tombolhat a városban, gondolta Jesse, és örült, hogy egyelőre sikerült megúsznia, nem támadta meg a betegség.
Az íróasztalához menet véletlenül bepillantott a kapitány üvegfallal leválasztott irodájába, és meglepődve látta, hogy Hernandez, kezét a háta mögött összekulcsolva, különös mosollyal az arcán a fal mellett áll, és kifelé bámul. Jesset észrevéve még szélesebben mosolygott, és oda is intett neki.
Jesse viszonozta ugyan a szokatlanul kedves üdvözlést, de az íróasztalához ülve azon kezdte tömi a fejét, hogy mi a fene történhetett a főnökével. Először is, elvétve fordult csak elő, hogy különösen nyomós indok – például halasztást nem tűrő feladat – nélkül bent maradt volna, másodszor, délutánra szinte mindig elromlott, megkeseredett a hangulata. Jesse már nem is emlékezett, hogy déli tizenkettő után mikor látta mosolyogni.
Miután kényelmesen visszaült a helyére, és a tollát is a kezébe kapta, hogy folytassa az elfogyni sehogy sem akaró hivatalos nyomtatványok kitöltését, a hadnagy megkockáztatta, hogy még egy pillantást vessen a kapitány szobája felé. Megdöbbenve tapasztalta, hogy Hernandez ugyanott áll, ahol korábban, és ugyanazzal a különös mosollyal az arcán néz kifelé a nagy, közös teremre. Mint valami idétlen kukkoló, Jesse úgy nézte egy darabig a szeme sarkából a kapitányt, és közben megpróbálta eldönteni magában, hogy min vigyorog. A mosoly ugyanis nem annyira jókedvű, mint inkább önelégült volt.
Zavartan csóválva a fejét, a hadnagy igyekezett újból az előtte heverő űrlapokra koncentrálni. Utálta a papírmunkát, de tisztában volt azzal, hogy nem szabadulhat tőle, azt is muszáj elvégezni.
Félórával később, és néhány tucatnyi kitöltött űrlappal gazdagabban Jesse újból felállt. Ezúttal sürgető testi szükségletének volt kénytelen engedni; a kávé, mint mindig, most is pillanatok alatt átfutott a szervezetén.
A folyosó végéből nyíló férfivécé felé indulva ismét a kapitány irodája felé pillantott, és megkönnyebbülve tapasztalta, hogy a helyiség üres. Úti célját elérve Jesse nem sokat tétovázott, villámgyorsan elvégezte a dolgát, és sietett vissza a helyére, igyekezve mielőbb távol kerülni a helyiségben összegyűlt köhögő, szipogó, vagy éppen az orrukat fújó kollégáitól.
Menet közben meggondolta magát, és kis kitérőt tett, hogy a falikútnál megnedvesítse a belső légkondicionálástól kiszikkadt száját. A központi raktár előtt haladt el, és a sűrű dróthálón át megpillantotta Alfred Kinsellát, az ügyeletes őrmestert.
– Helló, Jesse! – köszönt rá Alfred. – Mi újság?
– Semmi – válaszolta a hadnagy. – Hogy áll a vérképed?
– Nem változik, ugyanolyan, mint volt – felelte Alfred. – Azt mondták, továbbra is rendszeresen járnom kell vérátömlesztésre.
Nem tudván másképp kifejezni az együttérzését, Jesse némán bólintott. Másokhoz hasonlóan ő is többször adott már vért a kórházban, hogy legyen mivel kezelni Alfred betegségét. Nagyon sajnálta a kollégáját, és elszorult a szíve, valahányszor arra gondolt, hogy olyan betegsége van, amiről az orvosok egyelőre megállapítani sem tudják, hogy pontosan micsoda.
– Akarsz látni valami érdekeset? – kérdezte Alfred.
Újból megköszörülte a torkát, majd – tenyerét a mellére szorítva – többször egymás után erőlködve köhögött.
– Jól vagy? – érdeklődött aggódva Jesse.
– Tulajdonképpen igen – felelte Alfred. – Úgy egy órája azért valamivel vacakabbul éreztem magamat.
– Akárcsak mások – állapította meg a hadnagy. – Mit akartál mutatni?
– Ezeket a holmikat.
Jesse közelebb ment, átpillantott a raktár mellmagasságban húzódó pultja mögött, és fekete, a közepükön körülbelül két centiméter vastag, szépen egymás mellett sorakozó tárgyakat pillantott meg.
– Mik ezek?
– Halvány elképzelésem sincs – válaszolta Alfred.
– Őszintén szólva arra számítottam, hogy majd te megmondod.
– Honnan kerültek elő?
– Gondolom, te is tudod, hogy az utóbbi néhány este csomó, első alkalommal szabálysértést elkövető pasast hoztak be. Különböző hülyeségeket csináltak, egyszerű rendbontástól az előre be nem jelentett gyűlésen való részvételig.
A hadnagy csak bólintott. Napközben mindenki ezekről az esetekről beszélt, és ő is több hasonló esettel találkozott az elmúlt negyvennyolc vagy hetvenkét órában.
– Akiket behoztak, azoknál kivétel nélkül volt ilyen kis fekete akármi.
Jesse közelebb hajolt a dróthálóhoz, hogy jobban szemügyre vegye a mögötte sorakozó tárgyakat. Legalább húsz volt belőlük – gondosan elrendezve, egymás mellett álltak a pulton.
– Miből lehetnek? – kérdezte.
– A fene se tudja. A méretükhöz képest mindenesetre elég nehezek – válaszolta Alfred, és gyors egymásutánban többször is jó erősen kifújta az orrát.
– Hadd nézzem! – mondta a hadnagy, és már nyúlt is, hogy fölvegye az egyiket, de az őrmester figyelmeztetően elkapta a csuklóját.
– Vigyázz! – mondta. – Teljesen simának tűnnek, és közben szúrnak. Elég hülye dolog! Alaposan megvizsgáltam őket, de egyiken sem láttam semmilyen hegyes csúcsot, és élt sem. Engem is többször megszúrtak már – olyan, mint a méhcsípés.
Alfred figyelmeztetését komolyan véve Jesse golyóstollat húzott elő a belső zsebéből, és azzal próbálta megpiszkálni az egyik, leginkább apró diszkoszra hasonlító, kis korongot. Legnagyobb meglepődésére alig bírta megmozdítani, a másik oldalára átfordítani végképp nem sikerült neki, és hamar fel is hagyott a próbálkozással.
– Szabad a gazda – mondta. – Fogalmam sincs róla, mik lehetnek.
– Azért köszönöm, hogy megnézted őket – válaszolta két erős köhögés között Alfred.
– Ez most úgy hangzott, mintha azalatt is rosszabbodott volna az állapotod, amíg itt beszélgettünk –jegyezte meg aggódó hangon Jesse. – Jobban tennéd, ha hazamennél.
– Kibírom, amíg muszáj – felelte az őrmester. – Csak ötre jöttem.
Jesse – eldöntve magában, hogy legfeljebb fél óráig marad még – az íróasztala felé indult, de csak egykét lépést tehetett, amikor újabb köhögést, majd furcsa, zuhanáshoz hasonlatos zajt hallott a háta mögül.
Megpördült, de hiába nézett hátra, nem látta a pult mögött Alfredot. Visszarohant, jókorát nyújtózkodva áthajolt, és ott találta az őrmestert a padlóra bukva, görcsökben rángatózó testtel.
– Hé! Ide mindenki! – kiáltotta el magából kikelve:
Jesse átugrotta a pultot; csöppet sem törődve azzal, hogy lázas igyekezetében mindent levert róla, a majd kéttucatnyi, diszkoszhoz hasonlító, kis fekete tárgyat is. Alfred görcsbe ránduló teste fölé hajolva azt sem vette észre, hogy a kis korongok lassan, puhán estek le, és közben egyikük sem fordult meg a levegőben.
Jesse első dolga az volt, hogy elvette Alfred kezéből a helyiség kulcsát, és a pultra hajította, hogy a hívására érkezők be tudjanak menni a raktárba. Neki – mint vezető nyomozónak – volt ugyan kulcsa hozzá, de a kollégák többségének nem. Utána lázas sietséggel egy lapot keresett, vastagra összehajtogatta, és bedugta Alfred fogai közé, Már éppen ott tartott; hogy kigombolja az őrmester nyakán a zubbonyt, amikor valami riasztó dolgot vett észre – Alfred szeméből habos váladék ömlött!
A látványtól elképedve Jesse fölegyenesedett. Soha nem tapasztalt még ehhez hasonlót. Alfred szeme olyan volt, mint a működésbe hozott haboltó.
Pillanatokon belül egész kis tömeg vette körül, és a jelenlévők elképedve bámulták az őrmester szemét.
– Mi a fene ez a hab? – kérdezte az egyik nyomozó.
– Kit érdekel! – kiáltott rá a hadnagy. – Azonnal szóljatok a mentőknek!

Heves égzengés hallatszott, miközben két jól megtermett, izmos mentőápoló sietve betolta a sürgősségi osztály bejáratán a betegszállító kocsit. Jesse Kemper is ott haladt szorosan a nyomukban, és aggódó arccal nézte a változatlanul görcsökben fetrengő Alfred Kinsellát. Az őrmester arca, mire a kórházhoz értek, szederjessé vált, szeméből, mint ügyetlenül felnyitott pezsgőspalackból, bugyogva tört elő a habos váladék.
Sheila, Pitt és Cassy a doktornő irodájából lépett elő, ahol a nap jelentős részét töltötte, áttekintve, összehasonlítva az influenzás betegekről készített feljegyzéseket, köztük az aznapiakat is. A munka vége felé tartottak, amikor a vezető nővér beszólt Sheilának, hogy hamarosan számítaniuk kell egy különös esetre, és nem sokkal később – mielőtt elindultak volna a rendőrségről – a mentők is felhívták.
Sheila tehát a folyosón fogadta a betegszállítókat, és miután rápillantott Alfredre, rögtön szólt, hogy vigyék a fertőző betegek számára elkülönített kezelőbe. Ehhez hasonló esettel nem találkozott még a pályafutása során, és nem akart semmilyen, egyelőre ismeretlen kockázatot sem vállalni. A kocsi után sietve egy pillanatra megtorpant, és odakiáltotta az ügyeletes főnővérnek, hogy haladéktalanul hívjon neurológust.
Jesse megvárta, amíg a doktornő befejezi a mondatot, és csak azután fogta meg figyelmeztetően a karját. – Jesse Kemper nyomozóhadnagy vagyok – mutatkozott be. – Mi baja van a kollégámnak?
– Éppen ezt próbáljuk meg kideríteni! – válaszolta Sheila, és idegesen elhúzódott. – Pitt! Jöjjön velem! Ideje, hogy átessen a tűzpróbán. Cassy, legyen szíves, vigye be Kemper hadnagyot az irodámba! A váró túlságosan zsúfolt, ott már egy tűt sem lehet leejteni!
Cassy és Jesse idegesen nézett a betegszállító kocsi nyomában távolodó Sheila és Pitt után.
– Örülök, hogy nem vagyok orvos – állapította meg a hadnagy.
– Én is – felelte Cassy, és rögtön jelezte is az utat Sheila irodája felé. – Jöjjön! Megmutatom, hol várhat.
A várakozás nem bizonyult hosszúnak – félórával később Sheila és a nyomában Pitt lépett be az ajtón. Az arcuk komor volt, nem hagyott kétséget afelől, hogy mi történt.
– Vége?! – kérdezte Cassy; Pitt pedig némán bólintott.
– Nem is tért magához – mondta leverten Sheila.
– Influenza? – tette fel az újabb kérdést Cassy.
– Feltehetően. Nagyon megszaporodtak a limfocitái – válaszolta a fiatalember.
– Mi az ördögök azok a limfociták?! – Csattant fel a hirtelen jött tragédiától ideges hangon Jesse. – Azok ölték meg?
– A limfociták fehérvérsejtek, a szervezet védekező eszközei – felelte erőltetett nyugalommal Sheila. – Nem okozói a betegségnek, csupán választ jelentenek rá. Nem tudja, Mr. Kinsellának volt valamilyen krónikus baja? Cukorbetegsége netán.
– Cukorbeteg nem volt – válaszolta Jesse – de állandó gondja volt a vérével. Rendszeresen vérátömlesztésre kellett járnia.
– Hadd kérdezzek valamit! – szólt közbe hirtelen Cassy. – Nem beszélt az őrmester egy körülbelül ilyen nagyságú, különös, fekete korongról? – A kezét maga elé tartva nagyjából két és fél centiméter átmérőjű kört formált a hüvelyk- és a mutatóujjával.
– Cassy! – mordult a lányra figyelmeztetően Pitt.
– Maradj csöndben! Veszíteni itt már úgysem lehet, de talán nyerhetünk valamit!
– Miféle fekete korongról beszél? – kapta fel a fejét Sheila.
Pitt lemondóan a plafonra emelte a tekintetét: – Helyben vagyunk! – mondta, anélkül, hogy konkrétan bárkihez is címezte volna a szavait.
– Alul lapos, felül viszont domború kis tárgyra gondol, aminek a peremén furcsa kis kitüremkedések vannak? – kérdezett vissza a hadnagy.
– Pontosan!
– Mutatott belőlük néhányat, közvetlenül az előtt, hogy kitört volna rajta a roham.
Cassy győzedelmes pillantást küldött Pitt felé, akinek az arcán – a nyomozó szavainak hallatán – az elkeseredést egy szempillantás alatt élénk érdeklődés váltotta föl.
– Nem említette véletlenül, hogy valamelyik megszúrta? – kapcsolódott be most már ő is a beszélgetésbe.
– De igen. Többször is – válaszolta Jesse. – Csodálkozott, mert bárhogy vizsgálta őket, nem talált rajtuk semmilyen éles kiszögellést. És tudja mit?! Így, utólag belegondolva emlékszem, hogy Hernandez kapitányt is megszúrta egy ilyen valami.
– Méltóztatna elárulni valaki; mik ezek a rejtélyes, fekete korongok? – szólt közbe értetlenül Sheila.
– Négy nappal ezelőtt találtunk egyet – válaszolta Cassy. – Egészen pontosan Beau találta. A parkolóban vette föl, a kocsija mellől.
– Én is ott voltam, amikor történt – vette át a szót Pitt. – Fogalmunk sem volt, hogy mi lehet. Először azt hittem, hogy valami alkatrész, és Beau kocsijának az aljáról esett le.
– Egy darabig forgatta a kezében, nézegette, aztán felszisszent, mert az a dolog megszúrta – folytatta a történetet Cassy. – Néhány órával később Beau-n kitört az influenza.
– Egy időre teljesen el is feledkeztünk a dologról – mondta Pitt – de aztán valamelyik nap, a vizsgálóban találkoztam egy kislánnyal, akinek szintén influenzája volt, és elmesélte, hogy aznap délelőtt megharapta egy fekete kő.
– De nem is ez hívta fel rá igazán a figyelmünket, hanem ami tegnap este történt – ragadta ismét magához aszót Cassy, és elmesélte, mit tapasztaltak a piacon. Arról sem feledkezett meg, hogy beszámoljon a különös, kékesen fluoreszkáló fényről, amit nemcsak ő, hanem Pitt is látott.
Miután befejezte, a szobában síri csönd támadt.
Sheila volt az; aki végül is rászánta magát arra, hogy megszólaljon: – Hát ez az egész őrültségnek hangzik. Eljutottam azonban oda, hogy a leghajmeresztőbb ötletet is kész vagyok meghallgatni, és utána is nézni: Maguk szerint Beau tisztában van azzal, hogy megváltozott a viselkedése?
– Azt állítja ugyan, hogy ilyesmiről szó sincs, szerinte minden a régi, de én ezt nem hiszem – válaszolta Cassy. – Olyan dolgokat művel, amilyeneket korábban soha.
– Egyetértek – csatlakozott a lányhoz Pitt. – Egy hete még a leghatározottabban ellenezte, hogy bárki nagy termetű kutyát tartson lakásban, aztán egyik pillanatról a másikra szerzett magának egyet.
– Igen, és anélkül, hogy megbeszélte volna velem. Pedig együtt lakunk! – fakadt ki a panasz Cassyből. – De miért kérdezi?
– Érdekes volna tudni, hogy akiket megtámadott a betegség, azok nem akarják-e szándékosan titkolni az állapotukat – válaszolta Sheila. – Azt hiszem, nem ártana, ha óvatosan kezelnénk ezt a témát. Először is, szerezni kellene egyet azokból a fekete korongokból.
– Visszamehetnénk a piacra. Ott biztosan találunk, és nem is egyet – mondta Pitt:
– Én is szerezhetek a raktárból – csatlakozott hozzá Jesse.
– Rendben van. Próbálják meg mindketten! – felelte Sheila, aztán névjegyeket vett elő, és ráírta a hátukra az otthoni számát. Az egyiket Jessenek, a másikat pedig Pittnek és Cassynek adta. – Hívjanak fel, mihelyt találnak akár csak egyet is! De legyenek diszkrétek! Fogalmam sincs egyelőre, mi a lényege ennek az őrületnek, de attól tartok, pánikot fog okozni, ha kiderül.
Mielőtt elbúcsúztak volna egymástól, Pitt Sheilának és Jessenek is megadta az unokatestvére lakásának a telefonszámát. Azt is közölte, hogy Cassyvel ott lesznek, és a lány, bár kérdő pillantást vetett rá, nem cáfolta meg a kijelentését.

– Szerinted merre volt az a bódé, amelyikben a korongokat láttuk? – kérdezte Pitt. A piacon jártak már, és nagyjából annyi idő volt, mint az előző nap; amikor a vásárlást elkezdték. A piac jókora, legalább két háztömbnyi területet foglalt el, és az egymáshoz ragasztott, apró bódék között könnyű volt eltévedni.
– Arra emlékszem csak pontosan, hogy hol vettük az élelmiszert – válaszolta Cassy. – Mi volna, ha megpróbálnánk bejárni ugyanazt az utat, amit tegnap?
– Rendben. Próbáljuk meg!
Az árust, akinél egy nappal korábban a paradicsomot vették, viszonylag könnyen megtalálták.
– Merre mentünk, miután a paradicsom megvolt? – kérdezte Pitt.
– A gyümölcsösökhöz. Szerintem arra. – Cassy a fiatalember háta mögé mutatott.
A gyümölcsárust is megtalálták, és a bódéja előtt mindkettőjüknek eszébe jutott, merre is indultak tovább a bolhapiac irányába. Pár perccel később már ugyanott álltak, ahol egy nappal korábban, de a bódét, és benne a polcokat is üresen találták.
– Elnézést! – fordult Cassy a szomszédban áruló kereskedőhöz. – Nem tudja, hol van ennek a bódénak a gazdája?
– Megbetegedett – válaszolta a férfi. – Épp ma reggel beszéltem vele. Ő is megkapta az influenzát, akárcsak az itteniek többsége:
– Köszönöm. – A lány Pitthez fordult, és suttogva megkérdezte tőle: – Most mi lesz?
– Remélem; hogy Kemper hadnagy nagyobb szerencsével fog járni – válaszolta a fiatalember.

Jesse a kórházból egyenesen visszahajtott a rendőrségre, de mielőtt belépett volna, kissé elbizonytalanodott. Arra gondolt, hogy Kinsella halálának a híre már biztosan eljutott a kollégákhoz, és mindenki feldúlt, szomorú lesz. Úgy érezte, nem ez a legmegfelelőbb alkalom, hogy a raktár körül szimatoljon, és különösen nem, ha a kapitány is ott van még valahol a közelben. Miután Cassyt és Pittet meghallgatta, benne is tudatosodott, hogy milyen különösen viselkedett az utóbbi időben a parancsnok.
Jesse tehát inkább hazament. Körülbelül másfél kilométerre lakott a parancsnokságtól, egy kis házban, ami egy személy számára elég tágas volt. Egyedül élt, amióta a felesége, nyolc évvel ezelőtt, mellrákban meghalt: Két gyerekük is volt ugyan, de ők jobban szerették a nyüzsgő nagyvárost, és elköltöztek Detroitba.
Egyszerű vacsorát készített magának, aztán olvasgatott, televíziót nézett, és pár óra elteltével arra gondolt, hogy most már talán visszamehetne a munkahelyére. Tisztában volt azonban azzal, hogy váratlan felbukkanása csodálkozást fog kiváltani, hacsak nem tudja elfogadtatni a kollégákkal, hogy halaszthatatlan oka volt a visszatérésre. Miközben a magyarázaton gondolkodott, azt is latolgatta, vajon Cassy és Pitt tudott-e szerezni azokból a különös, fekete korongokból. Ha igen, akkor neki már nem is kell törnie magát miattuk.
A zsebébe gyűrt papírok közül előkereste hát a telefonszámot, és felhívta a fiatalokat. Pitt vette föl a kagylót.
– Nem sikerült – mondta rögtön. – A fickó, aki árulta őket, megbetegedett. Érdeklődtünk más árusoktól is, de azt mondták, hogy a piac már teljesen el van árasztva ezzel a holmival, és nem tartanak többé belőle, mert úgysem vásárolja senki.
– A fenébe! – nyugtázta elégedetlenül a választ Jesse.
– Magának sem sikerült szereznie? – kérdezte Pitt.
– Még meg sem próbáltam – vallotta be a hadnagy, és hirtelen támadt is egy ötlete. – Nem tudnának eljönni velem? – kérdezte. – Tudom, hogy hülyén hangzik, de ha csak úgy, egymagamban beállítok, mindenki azt fogja találgatni, mit keresek ott ilyen későn. Ha viszont azt mondhatom, hogy vizsgálat közben vagyok, akkor senki sem fog csodálkozni.
– Részemről semmi akadálya – válaszolta Pitt. – Várjon, megkérdezem Cassyt!
Egy perc sem telt belé, és újból a vonalban volt. – Bármit hajlandó megtenni, amivel segíthet. Hol találkozunk?
– Magukért megyek – válaszolta Jesse – de majd csak éjfél után. Meg akarom várni, hogy a kollégák zöme hazamenjen. Akkor már csak az éjszakai ügyeletesek lesznek bent, és ők sokkal kevesebben vannak. – Minél tovább latolgatta, a hadnagy annál jobbnak találta az ötletet.

Negyed egy is elmúlt már, amikor Jesse bekanyarodott a rendőrség épületé elé, és a neki kijelölt helyen leállította a kocsit.
– Figyeljenek ide, elmondom, mit teszünk! – fordult a két fiatalhoz. – A főbejáraton megyünk be, a fémérzékelő kapun át, aztán egyenesen az asztalomhoz. Ha bárki megállítja magukat, és érdeklődik, hogy mit keresnek bent ilyenkor, csak annyit mondjanak, hogy velem vannak! Rendben?
– Kell valamiért tartanom ettől a látogatástól? – érdeklődött Cassy. Korábban egyszer sem jutott még az eszébe, hogy a rendőrségen bármi baj érhetné.
– Nem. A legkisebb mértékben sem – nyugtatta meg Jesse.
Kiszálltak a kocsiból, és bementek az épületbe. Pitt és Cassy a fémdetektoron áthaladva hallotta, hogy a bejárati pultnál ülő ügyeletes telefonon beszél éppen valakivel: – Igen, asszonyom! Megyünk, amilyen hamar csak tudunk. Elhiszem, hogy a mosómedvék nagyon kellemetlen zajt csapnak, és nem hagyják önöket aludni. Sajnos emiatt az influenzajárvány miatt elég kevés az emberünk...
Néhány perccel később már a kihalt terem végében, Jesse íróasztalánál álltak. – Ez könnyebben ment; mint gondoltam – állapította meg a hadnagy. – Alig néhányan lézengenek itt.
– Ilyenkor kellene bankot rabolni – jegyezte meg Pitt.
– Nagyon vicces! – szólt kissé idegesen Cassy.
– Na jó! Nézzük, megtaláljuk-e a nyomozati raktárban azokat a holmikat! Tessék! Ezt tartsa készenlétben! – nyújtott Pitt felé egy tollat. – Ha valaki odajön hozzánk, úgy teszünk majd, mintha valamilyen eset bizonyítéka volna, és éppen leadni készülne.
Pitt átvette a tollat, aztán elindultak.
A raktárt zárva találták, a sűrű drótháló is fel volt rakva a pult fölé, és csupán a folyosón égő villanykörte világította meg valamelyest a belsejét.
– Várjanak meg itt! – mondta Jesse. Saját kulcsával kinyitotta az ajtót, belépett, és elég volt egyszer körbenéznie ahhoz, hogy megállapíthassa, valaki gondosan összeszedegette a korongokat, és egyéb tárgyakat, amelyeket Alfred segítségére sietve délután levert a pultról. – A szentségit! – kiáltott föl elégedetlenül.
– Valami baj van? – szólt utána Pitt.
– Összetakarítottak – válaszolta a hadnagy. – A korongokat biztosan borítékba rakták. Sajnos, van itt belőlük rengeteg.
– Most mit csinálunk?
– Felnyitogatjuk őket, amíg csak nem találunk egyet. Egyszerűbb megoldás nincs – válaszolta a hadnagy, és rögtön munkához is látott. Lassabban ment, mint gondolta: ki kellett szedni előbb a kapcsot, aztán szétnyitni, és miután megnézte, újból lezárni a borítékot.
– Segíthetünk? – kérdezte tőle Pitt.
– Miért ne? Akkor legalább nem kell reggelig itt maradnunk.
A két fiatal is belépett a raktárba, leguggoltak és Jesse példáját követve nyitogatni kezdték a padlón lévő kosárban halmozódó borítékokat.
– Valahol itt kell lennie – mondta dühösen a hadnagy, miután túljutott a sokadik sikertelen kísérleten is.
Csöndben dolgoztak, mígnem néhány perc múlva Jesse az ujját figyelmeztetően fölemelve mozdulatlanná nem merevedett. – Állj!
Lassan, óvatosan fölemelkedett, és átnézett a pult pereme fölött. Korábban csak a közeledő lépteket hallotta, és amit látott, attól rettenetesen meglepődött. Többször is pislognia kellett, hogy meggyőzze magát arról; nem csupán képzelődik; és valóban a kapitány tart feléjük.
– A fenébe is! – mondta elégedetlenül Pittéknek, miután lehajolt. – A főnök van itt! Húzódjanak be egy polc mögé, és ne mozduljanak!
Miután a két fiatal eltűnt, a hadnagy is felállt, és mivel maradt még ideje, kijött a raktárból, hogy a folyosón találkozzon a kapitánnyal.
– Az ügyeletestől hallottam, hogy bent van, Kemper – mondta Hernandez. – Mi az ördögöt keres itt ilyenkor? Már majdnem hajnali kettő van!
Jessenek már száján volt, hogy a főnök jelenléte ezen a késő éjszakai órán az övénél is szokatlanabb, de sikerült fékeznie magát, és csak annyit mondott: – Egy ügy miatt jöttem be.
– A raktárba? – A kapitány Jesse válla fölött a folyosóról dróthálóval leválasztott helyiség felé nézett.
– Igen. Egy bizonyítéknak kellett utánanéznem – válaszolta a hadnagy, és hogy témát váltson, sietve megjegyezte: – Szörnyű, ami Kinsellával történt.
– Nem annyira – mondta Hernandez. – Maga is tudja, hogy valami nagyon nem volt rendben a vérével. Figyeljen csak, Kemper! Hogy érzi magát?
– Én?! – Jesse úgy meglepődött a főnök Kinsellával kapcsolatos válaszán, hogy alig tudott szóhoz jutni. – Persze, hogy maga! Miért? Ki mással beszélgetek?
– Nincs semmi bajom, hála istennek – felelte a hadnagy.
– Különös. Tudja mit? Ugorjon be hozzám, mielőtt elmegy! Oda akarok adni magának valamit.
– Feltétlenül, kapitány! – ígérte meg Jesse.
Hernandez vetett még egy pillantást a hadnagy háta mögé, aztán megfordult, és elindult az irodája felé. Jesse elgondolkodva nézte, izgatottan a beszélgetésük nyomán eszébe jutott gondolattól.
Várt még egy kicsit, hogy megbizonyosodjon, nem fordul meg a kapitány, aztán visszasietett a raktárba. – Keressünk gyorsan egy olyan átkozott korongot, aztán tűnjünk innen! – szólt a két fiatalnak.
Cassy és Pitt sietve előbújt a rejtekhelyéről, és folytatták a munkát.
– Na végre! – szólalt meg nem sokkal később Jesse, felnyitva egy szokatlanul nehéznek érzett borítékot, és rögtön bele is akart nyúlni, hogy elővegye a keresett tárgyat.
– Ne érjen hozzá! – szólt rá idegesen Cassy.
– Óvatosan akartam kivenni.
– Egy szempillantás alatt megtörténik – figyelmeztette a hadnagyot Pitt is.
– Rendben van. Nem nyúlok hozzá – fogadta el a tanácsot Jesse. – Bent hagyom a borítékban. Aláírom még a kivételi ívet, aztán mehetünk.
Pár perccel később ismét Jesse íróasztalánál voltak, a csaknem üres központi teremben. A hadnagy a főnök irodája felé nézett, és látta, hogy a villany ég ugyan odabent, de Hernandez nincs a helyiségben.
– Nézzük meg ezt a holmit! – ajánlotta, és a borítékot felnyitva az asztalán heverő jegyzettömbre csúsztatta belőle a kis fekete diszkoszt.
– Ártatlan holminak tűnik – állapította meg, és ugyanúgy, mint amikor Alfred megmutatta neki, ezúttal is egy tollal igyekezett megpiszkálni. – Nem látok rajta semmilyen nyílást, hegyes véget. Hogy tud ez bárkit is megszúrni?
– Akikkel láttam, hogy megtörtént, azok mind a pereméhez értek hozzá – válaszolta Pitt.
– De ha semmilyen nyílás nincs rajta, akkor hogyan lehet? – kérdezte továbbra is értetlenül Jesse. – Talán nem mindegyik egyforma. Van köztük, amelyik szúr, és van, amelyik nem. – Elővette hiúsági okokból csak ritkán használt olvasószemüvegét, felrakta, és hogy alaposabban megvizsgálhassa, közelebb hajolt a tárgyhoz. – Úgy néz ki, mint a csiszolt ónix, csak nem annyira fényes. – Az ujja hegyével óvatosan megérintette a diszkosz tetejét.
– Én a maga helyében nem tenném – intette Pitt.
– Hűvös – mondta Jesse, nem törődve a figyelmeztetéssel. – És tökéletesen sima. – Óvatosan a korong pereme felé húzta az ujját, hogy megérintse az ott sorakozó kis kitüremkedéseket, de idegesen vissza is rántotta, amikor meghallotta az ügyeletes által hanyagul becsapott fiók zaját.
– Azt hiszem, kicsit feszült vagyok – állapította meg.
– Szerintem teljes joggal – felelte Pitt.
Felkészülve arra, hogy a legkisebb zavaró körülmény esetén rögtön visszarántsa a kezét, Jesse óvatosan megérintette az egyik kis kitüremkedést. Semmi sem történt. Lassan, feszült figyelemmel húzta körbe az ujját, és a kerület egynegyedénél járhatott, amikor egészen rendkívüli dolgot tapasztalt – a diszkosz hibátlanul sima peremén váratlanul milliméternyi rés támadt.
Jesse még időben kapta vissza a kezét, és így nem érte el az ujját a résből néhány milliméternyire előugró, fényes, krómozottnak tűnő tű, ami – mielőtt visszahúzódott volna – egyetlen cseppnyi, sárgás folyadékot bocsátott ki magából. Az egész jelenet villámgyorsan játszódott le, alig tartott egy másodpercig.
Három szempár nézett össze, és figyelte egymást értetlenül.
– Maguk is látták? – kérdezte végül Jesse. – Vagy lehet, hogy megőrültem?
– Én láttam – mondta Cassy. – Bizonyíték is van rá. Ott az a pötty a jegyzettömbön.
Jesse idegesen újból közel hajolt a koronghoz, és a nagyítóján – ahogy a szemüvegét nevezte – át tanulmányozni kezdte a peremet, ahol egy perccel korábban az a keskeny rés támadt. – Nincs itt semmi. Még csak halvány vonal sem – állapította meg értetlenül.
– Várjon! – szólt rá sietve Pitt. – Ne hajoljon túl közel! Az a folyadék akár fertőző is lehet.
Jessenek – aki egyébként is hipochonder volt – több se kellett. Fölpattant a székéről, és riadtan több lépésnyire távolodott az asztaltól. – Most mit csináljunk?
– Kellene egy olló, meg valami kis tartály, lehetőleg üveg – mondta Pitt. – Na és természetesen valamilyen fertőtlenítő kendő.
– Tudok adni kiürült tejszínesdobozt – válaszolta a hadnagy. – A fertőtlenítő kendőt megnézem a portásnál, neki van egészségügyi doboza, ollót pedig talál a legfelső fiókban.
– A tejszínesdoboz jó lesz. Gumikesztyűjük nincs véletlenül?
– De van. Azt is hozok.
Jessenek sikerült hamar megtalálnia mindazt, amit a fiatalember kért. Pitt az ollóval óvatosan kivágta a jegyzetlap közepét, és belerakta a lefedhető tejszínes dobozba. A lap alja nem látszott ugyan nedvesnek, de azért alaposan letörölte a helyét a fertőtlenítő kendővel, a gumikesztyűt és az ollót pedig műanyag zacskóba rakta.
– Azt hiszem, fel kellene hívnunk Dr. Millert – mondta, miután elvégezte, amit akart.
– Most?! Hajnali kettő múlt – válaszolta megütközve a hadnagy:
– Biztos, hogy azonnal értesülni akar erről – mondta Pitt. – Szerintem rögtön tenyészteni kezdi ezt a mintát, bármi legyen is.
– Rendben van. Telefonáljon neki! – fogadta el az érvet Jesse. – Nekem még be kell mennem a kapitányhoz. Mire visszajövök, legalább meg tudják mondani, hogy a kórházba vigyem-e magukat vagy haza.
Jesse zavarosan örvénylő gondolatokkal a fejében indult a parancsnok irodájába. Rengeteg meglepő, őrültségnek tűnő esemény történt vele rövid idő leforgása alatt, és közülük is a fekete korong viselkedése döbbentette meg a leginkább. Fáradt is volt, hiszen jócskán elmúlt már az az időpont, amikor rendszerint le szokott feküdni. Mintha különös álom részese lett volna. Már maga az a tény, hogy hajnali kettő után a kapitányhoz kell mennie, különösnek, irreálisnak tűnt a számára.
Hernandez irodájának az ajtaját szélesre tárva találta, és Jesse megtorpant a küszöbön. A kapitány az asztala mögött ült, és lázasan írt valamit, mintha csak munkanapja közepén tartott volna. A hadnagy csodálkozva nézte, és kénytelen volt megállapítani magában, hogy a szokatlanul késői óra ellenére a főnöke olyan energikus és friss, amilyennek már régen nem látta.
– Elnézést, kapitány! – szólt be aztán, hogy felhívja magára a figyelmet. – Látni akart.
– Jöjjön beljebb! – intett barátságos mosollyal az arcán Hernandez – Köszönöm, hogy befáradt. Mondja, hogy érzi magát?
– Fáradtan, uram – válaszolta Jesse.
– Nem beteg?
– Nem, hála istennek!
– Sikerült elintéznie azt a dolgot, ami miatt bejött?
– Még dolgozom az ügyön.
– Nos, ha nincs ellene kifogása, szeretném megajándékozni valamivel az odaadó munkájáért – mondta a kapitány, és az íróasztala fiókjába nyúlva egy kis, fekete diszkoszt vett elő!
Jesse tágra nyitotta a tekintetét a csodálkozástól, és megszólalni sem tudott.
– Fogadja úgy, mint egy új kezdet szimbólumát – mondta a rendőrfőnök, és a tenyerén tartott korongot feléje nyújtotta.
A hadnagy érezte, hogy kezd elhatalmasodni rajta a félelem. – Köszönöm, uram, de nem fogadhatom el – felelte nagy nehezen.
– Már hogyne fogadhatná el! Nem tűnik nagy dolognak, de higgye el, meg fogja változtatni az életét.
– Elhiszem uram – válaszolta Jesse. – Pusztán arról van szó, hogy nem érdemeltem ki semmivel.
– Ugyan már! Vegye csak el!
– Köszönöm, nem – tartott ki az elutasítás mellett Jesse. – Ténytea elfáradtam. Azt hiszem, ideje, hogy hazamenjek és lefeküdjek.
– Utasítom, hogy vegye el! – csattant föl türelmetlenül a kapitány.
– Igenis, uram – adta meg magát a parancsnak Jesse. Óvatosan előrenyújtotta reszkető kezét, közben fölrémlett előtte a keskeny résből előugorva megvillanó, hegyes tű. Az is eszébe jutott, hogy az ismeretlen mechanizmus akkor lép működésbe, ha megérintik a diszkosz peremét, és feltűnt neki, hogy a kapitány sem fogta meg, hanem nyitott tenyerén nyújtja feléje a tárgyát.
– Vegye el, barátom! – mondta újból, sürgető hangon Hernandez.
Jesse felsóhajtott, és hirtelen elhatározással odatette kinyújtott tenyerét a kapitányé mellé. Hernandez ránézett, a hadnagy viszonozta a pillantását, és közben látta, hogy főnökének a pupillája szokatlanul ki van tágulva.
A két férfi néhány másodpercig feszülten nézte egymást, aztán Hernandez hüvelykujját óvatosan a diszkosz alá csúsztatta, és ügyelve, hogy a pereméhez hozzá ne érjen, Jesse tenyerére rakta a kis tárgyat.
– Köszönöm, főnök! – mondta a hadnagy, és sietve megfordult, hogy távozzon.
– Megköszöni még nekem. Majd meglátja! – kiáltott utána a kapitány.
Jesse rémülten ment az asztalához, félve attól, hogy a diszkosz bármelyik pillanatban megszúrhatja. Szerencsére ez nem következett be, és különösebb baj nélkül sikerült lecsúsztatnia a tenyeréről. A két fekete tárgy éles koppanással ért egymáshoz – mintha biliárdgolyók lettek volná.
– Mi a fene... – akart felkiáltani csodálkozva Pitt, de a hadnagy nem hagyta, hogy befejezze a mondatot.
– Ne is kérdezze! Egyet azonban mondhatok. A kapitány biztosan nem a mi oldalunkon áll.

A tejszínesdobozt a fény felé tartva Sheila alaposan megnézte a csöppnyi sárgás folyadéktól nedves papírdarabot. – Lehet, hogy ez hozza meg az áttörést – mondta némi bizakodással a hangjában: – Meséljék el pontosan, mi is történt!
Cassy, Pitt és Jesse egymás szavába vágva, lázas igyekezettel próbált beszámolni a különös eseményekről.
– Álljon meg a menet! – figyelmeztette őket Sheila. – Egyszerre csak egyikük beszéljen, különben semmit nem értek az egészből.
Cassy és Pitt egyből elhallgatott, ráhagyta Jessere hogy elmondja a történet nagyobbik részét, ők csak időnként egészítették ki a szavait. Amikor Jesse odáig ért, hogy a fekete korong peremén keskeny rés támadt, tágra nyitotta a szemét, és vissza is rántotta a kezét, mintegy mutatva, hogyan viselkedett akkor, amikor az a különös dolog történt.
Sheila lerakta az üdítőspoharát az asztalára, és az otthoni mikroszkópjából kiszerelt lencsével közelebbről is szemügyre vette az egyik fekete diszkoszt.
– Ez egyre bizarrabbnak tűnik – állapította meg. – Nem látok rajta semmilyen nyílást, még csak karcolást sem. Tökéletesen simának, tömörnek tűnik.
– Lehet, de mégsem az – válaszolta Cassy. – Egészen biztosan valami mechanikus szerkezet. Mindannyian láttuk, amikor szétnyílt.
– És kiugrott belőle az a tű – tette hozzá Pitt.
– Kinek juthat eszébe ilyesmit készíteni? – kérdezte Jesse.
– És ki képes rá, hogy elkészítse? – fordította meg rögtön a kérdést Cassy.
Mind a négyen összenéztek, és néhány pillanatig egyikük sem szólt. A lány szónokinak szánt kérdése nyugtalanítóan visszhangzott mindannyiukban.
– Semmilyen kérdésre nem tudunk válaszolni addig, amíg ki nem derítjük, milyen folyadék az, ami a papírra csöppent – szólalt meg végre Sheila. – A gond az, hogy egyedül kell megcsinálnom az elemzést. Richard, a vezető laboránsunk figyelmeztette az igazgatót, hogy nálam van a járványügyi központ embere. Nem bízhatunk meg többé a labor munkatársaiban:
– Másokat is be kellene vonni a munkába – vetette közbe Cassy.
– Igen. Például egy víruskutatót – csatlakozott Pitt.
– Azok után, ami a járványügyi központ emberével történt, nem lesz könnyű – válaszolta Sheila. – Nem tudjuk biztonsággal eldönteni, ki kapta már meg az influenzát, és ki nem.
– Kivéve, ha az illetőt jól ismerjük – szólt közbe Jesse. – Abban például biztos vagyok, hogy a kapitány nagyon furcsán, nem a megszokott módon viselkedett, csak azt nem tudom, miért.
– Azért, mert bizonytalanok vagyunk, és nem tudjuk, ki volt már beteg, és ki nem, még nem ülhetünk ölbe tett kézzel! –jelentette ki Cassy. – Figyelmeztetnünk kell azokat, akiket még nem kapott el a fertőzés. Tudok egy házaspárról, akik sokat segíthetnek. A feleség víruskutató, a férj pedig fizikus.
– Ideális kettősnek tűnik, feltéve, hogy még nem kapták meg a betegséget – állapította meg Sheila.
– Azt hiszem, ezt viszonylag hamar ki tudom deríteni – válaszolta a lány. – A fiukat tanítom. Ő is úgy érzi, valami nincs rendben körülöttünk az utóbbi időben. A barátnője szülei minden jel szerint megkapták a fertőzést.
– Ebből még adódhatnak problémák – mondta figyelmeztetően Sheila. – Annak alapján, amit Jesse a kapitányról mesélt, nekem úgy tűnik, hogy a fertőzöttekben valamiféle térítői szándék munkál, és másokat is meg akarnak betegíteni.
– Ámen – mondta a hadnagy. – Egyszerűen képtelenség volt neki ellentmondani. Bárhogy tiltakoztam, mindenképpen rám akarta tukmálni a kis fekete diszkoszt. Egészen biztosan azt akarta, hogy én is megbetegedjem.
– Óvatosan csinálnám, és ahogy mondta is, nagyon diszkréten...
– Rendben van. Próbálja meg! – felelte Cassynek Sheila. – Közben elkezdem a folyadékkal a vizsgálatokat.
– Mit fogunk csinálni a korongokkal? – érdeklődött Jesse.
– Én inkább azt kérdezném, hogy ők mit akarnak csinálni velünk – morogta halkan Pitt.

12. FEJEZET

9.00

Csodaszép idő volt, a nap vakítóan ragyogott a felhőtlen égen. A távolban a hatalmas fűrészfogakra emlékeztető, csipkés szélű hegyek fényesen csillogtak a mélykék ég alatt.
A birtok kerítésének kapuja előtt izgatottan várakozó tömeg gyűlt össze a legkülönbözőbb korú és foglalkozású emberekből. Munkástól a rakétakonstruktőrig, háziasszonytól a nagyvállalati igazgatótanácsi elnökig, középiskolástól az egyetemi professzorig mindenkit meg lehetett találni közöttük. Valamennyien lelkesek, boldogok, kicsattanóan egészségesek voltak; és vidám, ünnepi hangulat uralkodott körükben.
Beau Királlyal az oldalán kilépett a házból, lement a lépcsőkön, és vagy ötven lépés után körülnézett. A látvány egyértelműen elnyerte a tetszését – éjszaka elkészült, amit akart, és most az épület elülső frontján, annak teljes szélességében, hatalmas transzparens futott keresztbe: Üdvözöljük az Új Kezdet Intézetében!
Beau körbehordozta a tekintetét a birtokon. Huszonnégy óra alatt rengeteg munkát sikerült elvégeznie, hiszen rövid szunyókálástól eltekintve nem volt szüksége alvásra. Egyébként nem is tudta volna megcsinálni mindazt, amit akart.
Beau különböző fajtához tartozó kutyák tucatjait látta, amint a fák alatt hűsöltek, vagy éppen a napsütötte pázsiton sétáltak. A legtöbbjük nagy termetű volt, és egyik sem viselt nyakörvet. Látszott rajtuk, hogy nagyon éberek, és Beau ennek külön is örült. Vidám léptekkel ment vissza a bejárathoz, hogy csatlakozzon Randyhez.
– Készen vagyunk – mondta. – Kezdhetjük.
– Micsoda nagyszerű nap ez a Föld életében! – válaszolta lelkesen Randy.
– Engedjék be az első csoportot! Jöjjenek egyből a bálterembe!
Randy a rádiótelefonjáért nyúlt, és szólt az egyik emberének, hogy kinyithatja a kaput. Néhány pillanat múlva lelkes, vidám hangokat hallottak. Onnan, ahol álltak, nem láthatták a birtokra vezető kaput, de hallhatták a beözönlők örömteli kiáltását.
A tömeg izgatottan tódult az épület felé, és félkört formált a bejárati terasz előtt. Beau, akár a római cézár, méltóságteljes mozdulattal emelte föl a kezét, és a tömeg azonnal elcsöndesedett.
– Üdvözlöm önöket! – kiáltotta, aztán messzire zengő hangon. – Új kezdet tanúi vagyunk. Meg fognak győződni arról, hogy mindannyiunkban ugyanazok a gondolatok munkálnak, valamennyien egy célt követünk. Mindnyájan tudjuk, mit kell tennünk. Tegyük hát meg! Együtt, közösen!
A tömeg éljenzéssel, nagy tapssal fogadta Beau szavait. Randy szinte sugárzott az örömtől, és ugyanolyan lelkesen tapsolt, mint mindenki. Beau intett neki, maga elé engedte, majd szorosan mögötte belépett a házba.
– Micsoda felvillanyozó pillanat! –jelentette ki lelkesen, a díszes bálterembe lépve Randy.
– Olyan, mintha mindannyian egyetlen hatalmas, élő organizmus alkotóelemei lennénk – tette hozzá Beau.
A két férfi a tágas, világos teremben az ajtótól kissé oldalra megállt a fal mellett. Nem sokáig kellett várniuk, hamarosan özönlött utánuk a tömeg, és a betódulók pillanatok alatt megtöltötték a termet, hogy aztán, mintha ki nem mondott parancsnak engedelmeskedtek volna, nekilendüljenek, és elkezdjék szétrombolni.

Cassy megkönnyebbülve fölsóhajtott, amikor Jonathan nyitott ajtót Senderséknél. Gondolta, hogy esetleg Nancy Sellers fogadja majd, és igyekezett is megfogalmazni magában váratlan látogatását indokoló mondatait.
– Miss Winthrope! – kiáltott föl a csodálkozás és az öröm keverékével a hangjában Jonathan.
– Örülök, hogy iskolán kívül is megismersz – válaszolta Cassy.
– Hogyne ismerném meg! – Jonathan enyhén elpirult, és kényszerítenie kellett magát, nehogy a tekintete Cassy vállánál lejjebb kalandozzon. – Fáradjon be.
– Itthon vannak a szüleid?
– Csak az édesanyám.
Cassy figyelmesen megnézte magának a fiút. Homlokába hulló lenszőke hajával, kamaszosan szégyenlős pillantásával Jonathan ugyanolyanvolt, mint korábban. Az öltözéke is biztató volt, jelezte, hogy semmilyen alapvető változáson nem ment át: kinyúlt trikót, és a derekáról mélyen lecsúszott, kopott farmert viselt.
– Hogy van Candee? – kérdezte tőle.
– Tegnap óta nem láttam.
– És a szülei?
– Begolyóztak – válaszolta nem túl vidám, kis kacagás kíséretében a fiú. – Anyám beszélt Candee édesanyjával, de semmire sem jutott vele.
– Édesanyád hogy van? – Cassy megpróbálta kitalálni a választ Jonathan tekintetéből, de próbálkozása csak annyira volt sikeres, mintha azt akarta volna elolvasni, hogy mi van egy mérkőzésen vadul ide-oda pattogó pingponglabdára írva.
– Anya jól van. Miért?
– Az utóbbi időben elég sok emberrel megesik, hogy furcsán viselkedik. Tudod, ugyanúgy, mint Candee szülei vagy Mr. Partridge.
– Értem. Anyának, hála istennek, nincs semmi baja – mondta Jonathan.
– És édesapádnak?
– Neki se.
– Akkor jó. A szavadon foglak, és komolyan veszem a meghívást. Szeretnék beszélni az édesanyáddal.
Jonathan becsukta a lány mögött az ajtót, és teli torokból elkiáltotta magát, hogy figyelmeztesse az édesanyját, vendégük érkezett. Cassy a háta mögött hirtelen felharsanó hangtól rémülten összerezzent. Bármennyire nyugodtnak szeretett volna tűnni, olyan feszült volt, mint a bendzsóhúr.
– Hozhatok egy pohár vizet, vagy valami egyebet? – kérdezte Jonathan.
Mielőtt Cassy válaszolhatott volna, Nancy Sellers bukkant fel az emeleti galéria korlátjánál. Ő is lezser, otthoni öltözéket viselt, világosra koptatott farmert, és bő, laza blúzt.
– Ki az, Jonathan? – kiabált le a földszintre. Látta ugyan Cassyt, de mivel az egyik ablakon át éppen a szemébe sütött a nap, nem tudta tisztán kivenni az arcvonásait.
A fiú megmondta, aztán intett Cassynek, hogy menjen vele a konyhába. Alig foglalt helyet a lány a tálalópult előtti magas széken, megérkezett Nancy is.
– Ezt a meglepetést! Megkínálhatom egy kávéval? – fordult rögtön a vendéghez.
– Köszönöm. – Cassy feszülten nézte az asszonyt, miközben az csészét vett elő, és kitöltötte a kávét. Amennyire meg tudta ítélni, Nancy ugyanúgy viselkedett, mint amikor először találkoztak.
Már kezdett volna megnyugodni, amikor friss, még fehér kötést vett észre Nancy egyik ujján, és ettől rögtön felgyorsult a szívverése. A legkisebb sebesülés is idegesítően hatott rá, hiszen nem tudhatta, mitől származik.
– Minek köszönhetjük a látogatását? – érdeklődött Nancy, és önmagának is töltött egy csésze kávét.
Cassy nem mondta meg, hanem erőt vett magán, és visszakérdezett: – Mi történt az ujjával?!
Nancy futó pillantást vetett a kötésre. – Ó, csak egészen jelentéktelen kis vágás – felelte.
– Konyhai munkától? – kérdezte Cassy.
Nancy ettől kissé meglepődve nézett a lányra. – Számít?
– Hát... – kezdte bizonytalanul a választ Cassy, de aztán összeszedte magát. – Igen, nagyon is sokat.
– Anya, Miss Winthrope-ot aggasztja, hogy sokan olyan furcsán kezdenek viselkedni – sietett a lány segítségére Jonathan. – Tudod, mint Candee anyja. Már elmondtam neki, hogy beszéltél vele, és szerinted hiányzik egy kereke.
– Jonathan! – csattant fel idegesen Nancy. – Apáddal megállapodtunk abban, hogy mások előtt nem beszélünk Taylorékról! Legalábbis addig nem, amíg...
– Szerintem nagyon is beszélnünk kellene róla – vágott közbe Cassy, mivel Nancy szavai arról győzték meg, hogy még nem kaphatta meg a fertőzést. – Városszerte egyre több ember változik meg, és kezd különösen viselkedni. Nem csupán Taylorékkal történt ilyesmi, sőt az is lehet, hogy más városokban is vannak hasonló esetek. Egyelőre nem tudjuk. Influenzára emlékeztető betegséggel kezdődik a dolog, és amennyire sikerült megállapítani, a betegséget az emberek kezébe beleszúró kis fekete korongok terjesztik.
Nancy elgondolkodó pillantást vetett Cassyre. – Enyhén domború, nagyjából négy centiméter átmérőjű, kis diszkoszra gondol? – kérdezte.
– Pontosan! Maga is látta már? Sok embernek van belőle.
– Candee anyja próbált rábeszélni, hogy fogadjak el tőle egyet – felelte Nancy. – Ezért érdekelte hát annyira, mitől van seb a kezemen.
Cassy némán bólintott.
– A konyhában szereztem. Egy ügyetlenül kezelt késtől.
– Ne haragudjon, hogy olyan gyanakvó voltam! – kért elnézést a lány.
– Azt hiszem, ez érthető – válaszolta Nancy. – De miért fordult éppen hozzánk?
– Hogy a segítségüket kérjem – mondta Cassy. – Van egy néhány fős, kis csoportunk, és megpróbáljuk kideríteni, hogy tulajdonképpen mi is zajlik körülöttünk, de segítségre lenne szükségünk. Szereztünk egy csepp folyadékot az egyik korongtól, és maga mint víruskutató biztosan tudná, mit lehet vele kezdeni. A kórházi laboratóriumot nem merjük használni, mert ott már túl sokan megfertőződtek.
– Vírusra gyanakszanak tehát? – kérdezte Nancy.
Cassy vállat vont. – Nem vagyok orvos, nem tudom pontosan megítélni, de a betegség az influenzára hasonlít. A fekete diszkoszokról sem tudunk semmi bővebbet. Ezért volna szükségünk a férje segítségére is. Nem tudjuk, hogyan működnek ezek a holmik, és a szerkezetüket sem ismerjük.
– Meg kell beszélnem vele a dolgot – felelte Nancy. – Hol érem el magukat?
Cassy megadta Piti unokatestvére lakásának a számát és őt. Sheila Miller közvetlen kórházi számát is.
– Rendben. Nem tudom, pontosan mikor, de még ma jelentkezem – ígérte meg Nancy.
– Köszönjük – válaszolta Cassy, és távozásra készen fel is állt. – Mint már mondtam, nagy szükség volna magukra. A betegség járványszerűen terjed.

Mivel a lámpák messze voltak egymástól, az utca jelentős része sötétségbe borult. Valahonnan a távolból két, német juhászkutyákat vezető férfi közeledett kimért léptekkel. Emberek és kutyák egyaránt úgy mozogtak, mintha éjszakai őrjáraton lennének. A fejük rendszeres időközönként jobbra-balra mozdult, és úgy tűnt, hogy azt kutatják, hol vesznek észre hirtelen mozgást, merről hallanak váratlan zajt.
Sötét színű gépkocsi gördült hozzájuk, megállt, és letekert ablakában sápadt női arc bukkant fel. A két férfi a nőhöz fordult, de egyikük sem szólalt meg. Olyan volt a testtartásuk, mintha szavak nélkül beszélgettek volna. Néhány pillanattal később a kocsi ablaka becsukódott, és a jármű elment.
A két férfi folytatta a sétáját, és amikor egyikük szeme Jonathanével egy vonalba került, a fiúnak úgy tűnt, mintha furcsán, valami láthatatlan fényforrást visszatükrözve világítana.
Önkéntelenül hátrébb húzódott az ablakból, és gyorsan a helyére engedte a függönyt. Nem tudta, hogy a férfi meglátta-e, vagy sem.
Várt néhány pillanatig, aztán nagyon óvatosan, éppen csak résnyire húzva el a függönyt, újból kinézett az utcára. Mivel a helyiségben sötét volt, nem kellett attól tartania, hogy a kivetülő fény árulójává válik.
A keskeny nyíláshoz hajolva látta, hogy a férfiak a kutyáikkal együtt nyugodt léptekkel távolodnak a háztól. Megkönnyebbülten fújta ki a levegőt – nem látták meg.
Jonathan megfordult, és a fürdőszobából visszament a nappaliba, hogy csatlakozzon a többiekhez. A szüleivel együtt a Cassy és Pitt által ideiglenesen használt lakásban voltak. Tágas, három hálószobás lakás volt a kertváros egyik lakóházában, és Jonathannek nagyon tetszett. Hatalmas, szépen gondozott akváriumok díszítették, és egzotikus növények.
Jonathanben felmerült a gondolat, hogy talán szólnia kellene arról, mit tapasztalt, de aztán letett róla, mert látta, hogy a többiek nagyon elfoglaltak, leköti őket a lázas beszélgetés. Mindegyiküket, kivéve az apját. Ő ugyanis a többiektől kissé elkülönülve, karját a kandalló párkányára téve állt, és az arcán ugyanaz az enyhén fensőbbséges kifejezés látszott, ami akkor szokott föltűnni rajta, ha Jonathan megkérte, hogy segítsen megcsinálni a matematika házi feladatát.
A bemutatkozáson már régen túljutottak. A néger rendőrt Jonathan korábbról ismerte, és nagyon szimpatikusnak találta. Ősszel járt náluk, az iskolában, és a városi rendőrség munkájáról tartott érdekes tájékoztatót. Dr. Sheila Millerrel nem találkozott még, és tartózkodóan, visszafogottan viselkedett vele, szőke haját leszámítva a nő leginkább Walt Disney Hófehérkéjének gonosz királynőjére emlékeztette. Jonathan nem talált rajta semmi nőies vonást, nem úgy, mint Cassyn. A doktornő hosszú körme sem változtatott az összbenyomáson, annál is inkább, mivel meglehetősen riasztó, sötét színű lakkal volt bekenve.
Cassy barátja; Pitt szimpatikus fickónak tűnt, csak némileg féltékeny volt rá. Jonathan nem volt biztos benne, hogy valóban együtt járnak-e, bár az nyilvánvalónak látszott, hogy pillanatnyilag együtt laktak. Szerette volna, ha ugyanolyan izmos a termete, mint Pitté, sőt akár azt is, ha fekete haja van – feltéve, hogy Cassynek valóban az tetszik.

Sheila figyelmeztetően megköszörülte a torkát. – Próbáljuk meg összefoglalni, a dolgokat! – javasolta. – Valamilyen fertőző anyaggal van dolgunk, ami gyorsan megbetegítette a tengerimalacokat, amelyeknek a szervezetében azonban nem volt kimutatható semmiféle mikroorganizmus, konkrétan vírus. A betegség nem a levegő útján terjed, mert ha így volna, akkor mindnyájan megkaptuk volna. Én legalábbis biztosan, lévén hogy az időm nagyobbik részét a munkahelyemen töltöm, az pedig napok óta tele van köhögő, tüsszögő emberekkel.
– Szövettenyészetet megpróbált beoltani vele? – érdeklődött Nancy.
– Nem – válaszolta a doktornő. – Nincs annyi gyakorlatom az ilyesmiben, hogy bele mertem volna vágni.
– Úgy gondolja tehát, hogy a betegséget csak a fertőzés hordozójától lehet megkapni?
– Igen. Ezeknek a fekete korongoknak valamelyikétől.
A két kis diszkosz a dohányzóasztal közepén, fedetlen tartályban feküdt. Nancy egy villát hozott a konyhából, és elkezdte piszkálni őket, hogy minden oldalról szemügyre vehetők legyenek. Az egyiket át akarta fordítani a másik oldalára, de mivel nem akart hozzányúlni, hogy megtámassza az ujjával, a feladat túl nehéznek bizonyult, és kis idő múlva fel is hagyott vele. – El sem tudom képzelni, hogyan képesek megszúrni bárkit is ezek a holmik. Olyan simának, egyneműnek látszanak.
– Pedig képesek rá – mondta meggyőződéssel Cassy. – Láttuk, amikor megtörtént.
– A peremén kis nyílás támad – szólt Jesse, és a villát elvéve Nancytől oda is mutatott. – Hegyes tű ugrik ki belőle.
– De hát nincs rajta semmilyen vonal, aminek a mentén szétnyílhatna.
– Mi sem értettük a dolgot, de tény, hogy megtörtént – felelte vállat vonva a rendőr.
– A betegség egészen különleges – vette át a szót ismét Sheila. – Tüneteit tekintve az influenzára emlékeztet, de a fertőzést követő lappangási idő mindössze néhány óra. A lefolyása is rövid, alig néhány óráig tart, kivéve a krónikus betegségben szenvedőket, például a diabéteszeseket. Sajnos, ők nagyon hamar bele is halnak.
– És azok is, akiknek valamilyen probléma van a vérével – szólt közbe Jesse, felidézve magában Alfred Kinsella szomorú esetét.
– Így igaz – értett egyet Sheila.
– És eddig senkinél sem sikerült izolálni semmiféle influenzavírust – egészítette ki az elmondottakat Pitt.
– Ez is igaz. A legkülönösebb és a leginkább zavaró azonban az – folytatta a doktornő – hogy a gyógyulást követően szembetűnő változások tapasztalhatók azoknak a személyiségi jegyeiben, akik átestek a betegségen. Azt állítják, hogy sokkal jobban érzik magukat, mint a betegség előtt, és környezetvédelmi problémákkal kezdenek foglalkozni még akkor is, ha azok korábban csöppet sem érdekelték őket. Így van, Cassy?
Cassy egyetértően bólintott. – A vőlegényem egyszer az éjszaka közepén ment ki a lakásból, és láttam, hogy a házunk mögötti parkolóban vadidegenekkel beszélgetett. Amikor megkérdeztem, miről, azt felelte, hogy a környezetről. Először azt hittem, tréfál, de rá kellett jönnöm, hogy nem.
– Joy Taylor elmesélte, hogy a férjével minden este környezetvédelmi gyűlésekre járnak – mondta Nancy. – Aztán velem is mindenáron az esőerdőknek okozott károkról akart beszélgetni.
– Álljunk csak meg egy pillanatra! – szólt közbe Eugene. – Szilárd tényekkel dolgozó tudósként azt kell mondanom, hogy mindaz, ami eddig itt elhangzott, nem több bizonytalan pletykánál, anekdotánál. Túlságosan is előreszaladnak; és indokolatlanul messzemenő következtetéseket próbálnak levonni néhány bizonytalan körülményből.
– Ez nem így van! – vitatkozott Nancy férjével Cassy. – Láttuk, hogy a diszkosz kinyúlt, és előugrott belőle a tű. Ott voltunk, amikor megszúrt embereket.
– Nem erről beszéltem, hanem arról, hogy semmilyen tudományos bizonyíték sem támasztja alá; hogy a betegséget az a bizonyos szúrás okozza.
– Nem sok bizonyítékunk van, igaz, de az tény, hogy a tengerimalacok megbetegedtek. Ezt bármikor tanúsíthatom – jelentette ki Sheila.
– Ellenőrzött körülmények között kellene bizonyítani az ok és okozati összefüggést – mondta Eugene. – Tudományos vizsgálatnál ez elemi módszertani követelmény. Amíg ez nem történik meg, addig csak általánosságban beszélgethetünk. Bármikor reprodukálható bizonyítékra van szükség.
– Itt vannak ezek a fekete diszkoszok – felelte a fizikusnak Pitt. – Nem mondhatja rájuk, hogy pusztán a képzelet szüleményei.
Eugene ott hagyta a kandallót, és az asztalhoz lépve a két korongra nézett. – Na nézzük! Azt mondják tehát, hogy ezeken a tömör, tökéletesen sima, varratnak, illesztésnek a nyomát sem mutató kis tárgyakon rés támadt.
– Tudom, hogy őrültségnek hangzik – válaszolta Jesse. – Én sem hinném el, ha nem együtt látjuk, mind a hárman. Olyan volt, mintha hirtelen felnyílt, majd össze is zárult volna.
– Eszembe jutott még valami – szólalt meg Sheila. – Egy furcsa eset a kórházban. A takarítók közül az egyik meghalt, és a kezén megmagyarázhatatlan eredetű lyukat találtak. A szoba, ahol a holttest feküdt, fantasztikus pusztítás képét mutatta. Minden eltorzult, megolvadt, formáját veszítette benne. Gondolom, maga is emlékszik rá, Jesse, hiszen ott volt.
– Persze hogy emlékszem – felelte a nyomozó. – Fölmerült a lehetősége, hogy valamilyen sugárzás okozta a pusztítást, de nem találtunk rá semmilyen bizonyítékot.
– Ugyanabban a szobában feküdt a vőlegényem is – közölte Cassy.
– Ha annak az eseménynek bármi köze is van az influenzához, és ezekhez a fekete korongokhoz, akkor valószínűleg nagyobb problémával állunk szemben, mintsem gondolnánk – jelentette ki Sheila.
A kandallóhoz visszatérő Eugene-t leszámítva mindannyian a két diszkoszra meredtek, és csak félve merték tovább vinni az elmondottak alapján támadt gondolataikat. Végül Cassy volt az, aki megtörte a hosszúra nyúlt csöndet: – Érzem, hogy mindannyiunknak ugyanaz jár a fejében, csak félünk kimondani. Hát én megteszem. Lehetséges, hogy ezek a kis fekete korongok nem is innen, a Földről származnak.
Eugene elégedetlen felszisszenését leszámítva Cassy szavait síri csönd fogadta. A szobában tartózkodók lélegzése, a falióra percegése is tisztán hallatszott, és egy gépkocsi távoli tülkölése már-már riasztóan hatott a jelenlévőkre:
– Na nézzük csak! – szólalt meg aztán Pitt. – Előtte való este, hogy Beau ilyen korongot talált, felrobbant a tévém. De nemcsak az enyém; sok egyetemistának tönkrement a tévéje, rádiója, számítógépe, különböző elektromos berendezései, és mind ugyanabban az időben.
– Mikor történt ez? – kérdezte Sheila.
– Este negyed tízkor
– Amikor a videomagnóm szikrázni kezdett.
– Meg a rádiónk – kottyantotta él magát Jonathan.
– Miféle rádió? – kérdezte Nancy, ő ugyanis nem hallott az esetről.
– Akarom mondani, Tim autórádiója – igazította ki a szavait Jonathan.
– Elképzelhető, hogy mindennek köze van ezekhez a fekete diszkoszokhoz? – kérdezte Pitt.
– Ez is lehetőség – mondta Nancy. – Eugene, sikerült bármilyen magyarázatot találnotok azokra a rendkívül erős rádióhullámokra?
– Eddig nem – ismerte be a férje. – Én azért nem sietném el a dolgot, nem tekinteném ezt semmilyen át nem gondolt elmélet bizonyítékának.
– Nem tudom. – Nancy elgondolkodva megcsóválta a fejét. – Szerintem legalábbis gyanús a dolog.
– Ajjaj! – kiáltott föl lelkesen Jonathan. – Ha ez igaz, akkor valamilyen Földön kívüli vírussal van dolgunk: Fantasztikus!
– Fantasztikus a fenét! – torkolta le a fiát Nancy. – Inkább rémisztő.
– Most én mondom, hogy lassabban a testtel! – szólt figyelmeztetően Sheila. – Ne engedjük, hogy túlságosan is elragadjon bennünket a képzeletünk! Ha megalapozatlanul előrefutunk, és valami újabb Androméda-törzsről* kezdünk el cáfolhatatlan bizonyítékok nélkül beszélni, akkor sokkal nehezebb lesz bármilyen segítséget is kapnunk.
[* Célzás Michael Crichton: Androméda-törzs című regényére, illetve a benne leírt betegségre – V. T.]
– Erre próbáltam figyelmeztetni magukat én is – mondta Eugene. – Kezd úgy hatni ez a megbeszélés, mintha parajelenségekben hívők tartanának klubgyűlést.
– Akár földi eredetű a betegség, akár a világűrből származik, az tény, hogy itt van –jelentette ki Jesse. – Azt hiszem, ebben mindannyian egyetértünk, és nem is kell róla tovább vitatkozni. Azt kellene kitalálni, hogy pontosan milyen betegség, és mit lehet tenni ellene. Nem hiszem, hogy tovább fecsérelhetnénk az időt, mert ha valóban olyan gyorsan terjed, mint gondoljuk, akkor hamarosan késő lesz bármit is tenni.
– Tökéletesen igaza van – értett egyet a hadnaggyal Sheila.
– Amennyiben valóban ott van a mintában, elkülönítem a vírust – jelentette ki Nancy. – A saját laboratóriumomat fogom használni, ott senki sem kérdezi meg, hogy mit csinálok. Miután megvan a vírus, előadhatjuk a dolgot Washingtonban a szövetségi tisztiorvosnak.
– Föltéve, hogy amíg eljutunk hozzá, nem támadja meg őt is a betegség – vetette közbe Cassy.
– Elég lehangoló gondolat – állapította meg Nancy:
– Meg kell próbálnunk. Más lehetőségünk egyelőre nincs – jelentette ki Sheila. – Eugene-nek abban igaza van, hogy ha szilárd bizonyítékok híján elkezdünk lázasan körbetelefonálgatni, akkor senki nem fog hinni nekünk.
– Reggel azonnal munkához látok – ígérte meg Nancy.
– Tudnék valamiben segíteni? – érdeklődött Pitt. – A kémia a fő tantárgyam, de a mikrobiológiát is fölvettem mellé, és már dolgoztam a kórház laboratóriumában.
– Természetesen – felelte Nancy. – Feltűnt, hogy a Serotecnél is kezdenek furcsán viselkedni az emberek, és nem tudom; kiben bízhatom meg.
– Én is szeretnék segíteni, hogy kiderítsük, mik ezek a fekete diszkoszok, csak fogalmam sincs, honnan indulhatnánk el – mondta Jesse.
– Beviszem őket a laboratóriumunkba – felelte Eugene. – Ha csak annyit sikerül elérnem, hogy bebizonyítom maguknak, vészmadaraknak, hogy nem az Androméda-ködből származnak, a dolog már megérte a fáradságot.
– Vigyázzon, nehogy hozzáérjen a peremükhöz! – figyelmeztette a fizikust Jesse.
– Ne aggódjon! Ha radioaktívak lennének, akkor sem tudnának kárt tenni bennem. Vannak manipulátoraink, azokkal biztonságosan lehet kezelni őket.
– Kár, hogy közvetlenül nem tudunk beszélni egyik beteggel sem – jegyezte meg Jonathan. – Egyszerűen megkérdezhetnénk tőlük, hogy mi ez az egész. Ők talán tudják.
– Az veszélyes volna. – figyelmeztette Sheila. – Okunk van azt hinni, hogy gyarapítani akarják a táborukat, másokat is igyekeznek megfertőzni. Még esetleg az is kiderülhet, hogy ellenségnek tekintenek bennünket.
– Pontosan így van! – értett egyet a doktornővel Jesse. – A rendőrfőnök is olyanok után szaglászik, akik még nem kapták meg a betegséget.
– Lehet, hogy veszélyes volna, de talán megtudhatnánk valamit – mondta Cassy, és maga elé nézve elmerült a gondolataiban.
– Cassy! – szólt rá különös arckifejezését észrevéve Pitt. – Mire gondolsz? Nem tetszik nekem az arckifejezésed!

13. FEJEZET

6.30

– Velem vannak – mondta Nancy Sellers a mellette álló Sheilára és Pittre mutatva a Serotec Gyógyszergyár éjszakai biztonsági őrének, aki elmélyülten vizsgálgatta Nancy belépőjét, mit sem törődve azzal, hogy a külső kapunál, mielőtt a parkolóba behajtott volna, egyszer már föl kellett mutatnia.
– Van valamilyen fényképes igazolványuk? – kérdezte aztán Sheilát és Pittet, és amikor megmutatták a jogosítványukat, végre megnyugodott, és tovább engedte őket a lifthez.
– Az öngyilkossági eset óta ilyen idegesek – magyarázta a többieknek Nancy.
Szándékosan korán vitte be őket a munkahelyére, hogy ne fussanak össze a kollégáival, és a számítása be is vált. Senki nem volt még bent rajtuk kívül, üresen találták a harmadik emeletet, amely teljes egészében a biológiai kutatások céljaira volt fenntartva, és külön helyet kerítettek el a végében a kísérleti állatoknak.
Nancy kinyitotta saját laboratóriumának az ajtaját, és miután mindnyájan bementek, be is zárta. Nem akarja, hogy bárki megzavarja őket, vagy érdeklődjön, hogy mit csinálnak.
– Oké! – fordult a többiekhez. – Mindannyian védőruhát veszünk, és a legszigorúbb biztonsági szabályok mellett végezzük a munkát. Van kérdés?
Sheila és Pitt egyaránt nemet intett.
Nancy átvitte őket az öltözöfülkékre osztott oldalsó helyiségbe, odaadta nekik a megfelelő felszerelést; aztán maga is átöltözött.
Miután kellőképpen fölkészültek, és mindenki visszatért a laborba, kiadta az utasítást: – Lássuk akkor a mintákat!
Sheila elővette a folyadékcsepptől nedves papírdarabot, és több vérmintát is, amelyeket influenzában megbetegedett személyektől a betegség különböző stádiumában vettek le.
– Rendben. – Nancy várakozásteljes izgalommal dörzsölte össze kesztyűs kezét. – Akkor most megmutatom, hogyan kell beoltani egy szövettenyészetet.

– Honnan az ördögből szerezted ezt? – kérdezte Carl Maben a főnökét, Eugene Sellerst. Carl a fizikai labor egyik legtehetségesebb, fiatal munkatársa volt; és éppen doktori disszertációjának a megvédésére készült.
Eugene, mintegy a kérdést továbbítandó; felvont szemöldökkel fordult Jesse Kemper felé, akit magával vitt, hadd lássa, milyen vizsgálatokat végeznek a fekete korongokon, a hadnagy pedig elmondta, hogy a tárgyat közbotrány okozásáért letartóztatott személynél találták.
A történet Eugene és Carl érdeklődését is fölkeltette, és szerettek volna mindketten többet hallani a dologról.
– A részleteket, sajnos, nem ismerem – vallotta be Jesse, némi csalódást okozva ezzel a két férfinak. – Annyit tudok csak, hogy az illetőt behozták, mert az egyik parkban szeretkezett – tette hozzá.
– Jézusom! Fantasztikus, mikre nem képesek néha az emberek! – kiáltott fel Carl. – Éjszaka sétálni is veszélyes a parkban, nemhogy szeretkezni.
– Nem éjszaka történt a dolog – mondta a nyomozó. – Fényes nappal, ebédidőben.
– Elképzelem, mennyire szégyenkezett az a pár – jegyezte meg Eugene.
– Éppen ellenkezőleg. Föl voltak háborodva, hogy zavarni merészelték őket. Azt mondták, a rendőrségnek inkább a levegő növekvő szén-dioxid-szennyezettségével és az abból adódó üvegházhatással kellene törődnie.
Eugene és Carl előbb értetlen arcot vágott, aztán mindketten jót nevettek a különös történeten.
Jessenek ugyanakkor, mihelyt felidézte a dolgot, azonnal eszébe jutott az előző esti beszélgetés arról, hogy a fertőzöttek hirtelen nagyon érzékennyé válnak a környezeti problémák iránt. A lehetőség, hogy a délben; mások szeme láttára szeretkezők esetleg szintén fertőzöttek voltak, korábban nem is merült fel benne.
Figyelmét újból az elvégzendő feladatra összpontosítva Carl odaszólt Eugene-nek: – Nem hiszem, hogy bármit is el tudunk érni ezzel. – Éppen ott tartottak, hogy az egyik korongot nagy energiájú lézersugárral bombázták, hogy megpróbáljanak leszakítani belőle néhány molekulát, és gázkromatográffal elemezhessék az összetételét. Úgy tűnt azonban, hogy a lézer ezúttal csődöt mond, nem lesz képes elvégezni a rábízott feladatot.
– Rendben, kapcsold ki! – fogadta el a munkatársa véleményét Eugene.
Az energia-utánpótlás megszűntével a fehér, koherens fényből álló nyaláb azonnal eltűnt, a két tudós pedig elgondolkodva nézte a különös fekete tárgyat.
– Nagyon kemény a felszíne – állapította meg Carl. – Szerinted miből lehet?
– Nem tudom – vallotta be Eugene. – De az biztos, hogy rá fogok jönni! Bárki készítette is, jobb, ha siet szabadalmaztatni, különben én teszem meg!
– Mi legyen a következő lépés?
– Elővesszük a gyémántfúrót, aztán elpárologtatjuk a forgácsokat, és úgy nézzük meg őket a gázkromatográffal – szabta meg a munka további menetét Eugene.

Hogy csökkentse valamelyest a gyomorégését, Cassy bekapott egy tablettát, és kiállt a repülőtér épülete elé, a taxira várakozók közé. Nagyon ideges volt attól a pillanattól kezdve, hogy reggel felébredt, és ahogyan közeledett Santa Féhez; a nyugtalansága egyre fokozódott. A bajt csupán tetézte, hogy a gépen kávét is ivott, a végén már alig bírt a gyomrát görcsbe szorító fájdalommal.
– Hová óhajtja, hölgyem? – kérdezte a sofőr, miután végre rákerült a sor, és beszállhatott egy érkező kocsiba.
– Tudja, hol van az Új Kezdet Intézete?
– Természetesen. Nemrég létesült csak, és mégis, az utasaim többsége oda akar menni. Maga is?
– Igen – válaszolta Cassy. Hátradőlt az ülésen, és nézte az elsuhanó tájat. Pitt a leghatározottabban ellenezte, hogy találkozzék Beau-val, de miután az ötlet megszületett benne, semmi nem tudta volna már eltéríteni a szándékától. Elismerte ugyan, hogy – mint Sheila is mondta – az utazásnak lehet bizonyos kockázata, a lelke mélyén azonban képtelen volt föltételezni, hogy Beau valaha is, bármilyen módon bántaná.
– A kapunál rakom ki – figyelmeztette a sofőr, amikor elérték az intézet területének a szélét. – Nem szeretik, ha kocsik járnak a ház körül, és, szennyezik náluk a levegőt. Nem kell azért sokat gyalogolnia. Néhány száz métert csupán.
Cassy odaadta a viteldíjat, aztán kiszállt. Gyönyörű helyen találta magát: A birtokot, mintha lótenyésztő telep lett volna, – fehérre meszelt; alacsony fakerítés vette körül, volt ugyan rajta rácsos kapu, de azt nyitva tartották:
A kapu mellett két, vele nagyjából azonos korú, kellemesen öltözött férfi beszélgetett. Napbarnítottak voltak; és látszott rajtuk, hogy kicsattanóan egészségesek. Mindketten kedvesen mosolyogtak; de amint Cassy közeledett hozzájuk; a mosolyuk szemernyit sem változott, és egyre inkább olyan benyomást keltettek, mintha a vidám kifejezés örökre az arcukra fagyott volna.
Bár a mosolyuk mesterkéltnek tűnt, a két fiatalember kedvesen; udvariasan viselkedett. Miután Cassy közölte, hogy Beau Starkkal szeretne beszélni, azt mondták, hogy tökéletesen megértik; és megmutatták az utat a házhoz.
A barátságos fogadtatástól valamelyest megnyugodva Cassy elindult a fák között kanyargó úton. Jobbra és balra is nagy termetű kutyákat látott időnként eltűnni a fák árnyékában, fölfigyeltek ugyan rá, de nem mentek közelebb hozzá, nem viselkedtek fenyegetően.
A fák közül kiérve, és megpillantva a tágas, harsogóan zöld pázsit közepén emelkedő, előkelő épületet, Cassy nyugtalansága ellenére is elgyönyörködött a látványban. Az összhatást rontó egyedüli elemnek az épület bejárata fölé erősített, hosszú transzparenst érezte.
Alig lépett a bejárathoz vezető lépcsőre, vele egykorúnak látszó, fiatal nő bukkant föl, az arcán ugyanaz a furcsa, merev mosoly ült, mint a kapuban állókén. A ház belsejéből lázas építkezésről árulkodó hangok hallatszottak.
– Beau Starkhoz jöttem – mondta a nőnek Cassy.
– Tudom. Kérem, fáradjon velem!
Visszavezette a lépcsőn, és elindult, hogy megkerülje a hatalmas házat.
– Nagyon szép itt minden – jegyezte meg menet közben Cassy, csak hogy megtörje a közéjük telepedő csöndet.
– Ugye?! – kérdezte lelkesen a nő. – És gondoljon csak bele, hogy mindez csupán a kezdet! Mindannyian olyan izgatottak vagyunk!
A ház hátsó részét borostyánnal befuttatott pergolával övezett, tágas terasz foglalta el. Előtte nagy úszómedence tiszta, kék vize csillogott, a medence túlsó végében pedig, hatalmas napernyő alatt, nyolc embernek is kényelmes helyet biztosító, hosszú asztal állt. Az asztalfőt Beau foglalta el, és nem messze, az árnyékban hűsölve feküdt Király is.
Miközben közeledett, Cassy igyekezett minél alaposabban megfigyelni Beau-t, és el kellett ismernie magában, hogy a fiatalember remekül néz ki, talán jobban, mint addig bármikor. Dús, fekete haja a szokottnál is fényesebben csillogott, az arca pedig élénk, vidám volt, mintha nemrég fejezte volna be kellemes, felfrissítő úszását. Csupán nadrágot és makulátlanul fehér inget viselt, míg a többiek elegánsan voltak öltözve, a férfiakon öltöny, nyakkendő, a köztük helyet foglaló két nőn pedig jól szabott kosztüm.
Körülöttük, magas állványokon nagy, demonstrációs célra használatos jegyzettömböket lehetett látni, és rajtuk érthetetlen, bonyolult képleteket, levezetéseket. Az asztal is sűrűn tele volt szórva hasonló tartalmú papírokkal, a jelenlévők előtt pedig hordozható számítógépek voltak bekapcsolva.
Cassy soha nem érezte még olyan bizonytalannak magát, és minél közelebb ért Beau-hoz, a nyugtalansága annál erősebbé vált. Fogalma sem volt róla, mit is mondjon, és idegességét csak fokozta, hogy fontosnak tűnő emberekkel tartott megbeszélésben zavarja. Az asztal körül ülők mind idősebbek voltak Beau-nál, és a külsejük alapján komoly szakembereknek, orvosoknak, ügyvédeknek látszottak.
A problémája ugyanakkor viszonylag könnyen megoldódott, mert mihelyt az asztal közelébe ért, Beau feléje fordult, megpillantva őt, szélesen elmosolyodott, és rögtön fel is ugrott. Anélkül, hogy a jelenlévők közül bárkinek egy szót is szólt volna, Cassyhez futott, boldogan megfogta a kezét, és csillogó tekintettel nézett rá. Szeme hatalmassá tágult az örömtől, és a lánynak egy pillanatig olyan érzése támadt, hogy rögtön belezuhan az óriás pupillák koromfekete kútjába.
– De örülök, hogy itt vagy! – mondta lelkesen Beau. – Alig vártam már, hogy beszélhessek veled!
Beau szavai végre kiragadták Cassyt a tehetetlenség állapotából, – Miért nem hívtál fel?! – Ezt a kérdést addig önmagának sem merte föltenni.
– Rettentő zűrösek voltak a körülmények – válaszolta Beau. – Napi huszonnégy órán át be voltam fogva. Hidd el!
– Azt hiszem, szerencsésnek tarthatom magamat, hogy egyáltalán sikerült találkoznom veled – állapította meg a lány, és az asztal körül türelmesen várakozók felé pillantott. Nem messze tőlük Király is felült, és tekintetét a gazdájáról egyetlen pillanatra sem levéve, feléjük nézett. – Úgy látom, nagyon fontos ember lettél.
– Kétségtelenül vannak kötelezettségeim – felelte Beau. Néhány lépéssel távolabb vezette Cassyt az asztaltól, és a házra mutatott. – Mi a véleményed róla?
– Lenyűgöző. Nem is igazán tudom, hogy mit gondoljak.
– Pedig, amit itt látsz, az csupán a kezdet. A jéghegy csúcsa. Hallatlanul izgalmas pusztán belegondolni is.
– Minek a kezdete? – kérdezte a lány. – Tulajdonképpen mit csináltok itt?
– Azon dolgozunk, hogy minden jó legyen – válaszolta Beau. – Emlékszel rá, hogy az utolsó félévben arról beszéltem, fontos szerepem lesz a világban, ha sikerül állást szereznem Randy Nite-nál? Hát ez a terv végre közel jutott a megvalósuláshoz, mégpedig olyan módon, ahogyan gondolni sem mertem. Beau Stark, az egyszerű brookline-i fiú segít megteremteni a világ számára az új kezdetet.
Cassy mélyen a fiú szemébe nézett, és biztos volt abban, hogy az igazi Beau ott rejtőzik valahol mélyen, a megalomániássá vált külső mögött, és neki csak azt kellene tudnia, hogyan juthat el hozzá, és érintheti meg. – Tudom, hogy ez nem te vagy, Beau – mondta halkan. – Nem te csinálod ezt. Valaki... valami az ellenőrzése alatt tart.
Beau vidáman hátravetette a fejét, és harsányan felnevetett. – Jaj, Cassy! Te mindig olyan borúlátó vagy! Hidd el, hogy senki nem ellenőriz, nem irányít! Beau Stark vagyok, ugyanaz a fickó, akit szeretsz, és aki szeret téged.
– Igen, Beau, nagyon szeretlek! – szakadt fel Cassyből váratlan erővel a vallomás. – És tudom, hogy te is szeretsz. Ezért kérlek, hogy gyere velem! Vizsgáltasd meg magad! A kórházban van egy orvos, aki látni szeretne, ki akarja deríteni, hogy mitől váltál meg. Szerinte az influenzával kezdődött a dolog. Nem tudom, mi az, de nagyon kérlek, ne add meg magad!
Hiába fogadta meg; hogy uralkodni fog az érzelmein, azok erősebbnek bizonyultak az elhatározásánál. Érezte, hogy a könnyek végigömlenek az arcán, és bár nem akarta, képtelennek bizonyult arra, hogy megálljt parancsoljon nekik.
– Szeretlek! –nyögte ki újból elkeseredve.
Beau kitörölte Cassy szeme sarkából a könnyeket, és szelíden, igaz szeretettel nézett az arcába, aztán közelebb húzta magához, a karjába zárta, és hozzászorította az arcához a sajátját.
Cassy először vissza akart húzódni, de hamar megadta magát az ölelésnek. Beau nyaka köre fonta a karját, és behunyt szemmel magához szorította a fiút, azt akarva; hogy örökre ott maradjon, soha ne hagyja el.
– Szeretlek – súgta a fülébe Beau, és a szájával simogatni kezdte a lány haját. – Azt akarom, hogy csatlakozz hozzánk, közénk tartozz, mert megállítani úgysem tudsz bennünket! Senki nem lesz rá képes!
Cassy mozdulatlanná merevedett. Beau szavai úgy hatottak rá; mint a szívét érő tőrdöfés. A szeme fölpattant, és mivel egészen közel volt, hirtelen föltűnt neki, milyen szokatlan formájúvá vált Beau füle. Ami azonban igazán megrémisztette, az a különös, szürkéskék folt volt mögötte. Óvatosan megtapintotta, és végighúzta rajta az ujját – érdesnek, már-már pikkelyesnek érezte; és egészen hidegnek. Beau külsején kezdtek megjelenni a mutáció jelei!
Hirtelen támadt undorral Cassy megpróbált szabadulni a fiú szorításából, de az könnyedén magánál tartotta. Sokkal erősebbnek tűnt, mint amire a lány emlékezett.
– Hamarosan csatlakozni fogsz hozzánk, Cassy – suttogta Beau, észre sem véve Cassy szabadulási kísérletét. – Miért nem akarod, hogy máris megtörténjen? Kérlek!
Látva, hogy úgysem ér célt, Cassy taktikát változtatott, felhagyott a próbálkozással, hogy ellökje magától Beau-t. Ehelyett inkább leguggolt, az ölelésből kicsúszva a földre vetette magát, de rögtön fel is pattant. Szerelme és aggódása rémületté vált, és hátrálni kezdett. Csak azért nem kezdett rögtön lélekszakadva futni, mert könnyeket látott megcsillanni Beau szemében.
– Kérlek! – mondta esdeklő hangon Beau. – Csatlakozz hozzánk, drágám!
Cassy a váratlan érzelmi ellágyulás ellenére a legközelebbi lugast megcélozva futásnak eredt.
A fiatal nő, aki a bejáratnál fogadta, feszesen előrébb lépett. Cassy és Beau beszélgetése idején diszkréten oldalt állt, de most találkozott a tekintete a Beau-éval, és fejével apró kis mozdulatot is tett a menekülő Cassy felé.
A gesztus egyértelmű volt – a nő érdeklődött, küldjön-e valakit a lány után, hozassa-e vissza erővel – Beau pedig habozott. Heves belső harcot vívott magával, majd nemet intett, és visszament a rá váró férfiakhoz és nőkhöz.

Miután összeszedte a bevásárlási listáján szereplő holmik nagyobbik részét, Jonathan úgy döntött, hogy megjutalmazza magát egy kólával, majd azokhoz a polcokhoz ment, amelyeken a különböző ízesítésű burgonyaszirmok voltak. Kiválasztott néhány zacskóval a kedvencei közül, és már éppen indult volna tovább a húsok felé; amikor bevásárlókocsija összeütközött a Candee-ével.
– Jesszusom! Candee! – szakadt fel a fiúból az örömteli kiáltás. – Hol voltál? Legalább hússzor kerestelek.
– Jonathan! – örvendezett a lány is. – De örülök, hogy látlak! Hiányoztál.
– Tényleg?! – kérdezte a fiú, alig győzve betelni a látvánnyal: Candee fantasztikusan jól nézett ki – miniszoknyát, és feszes, kivágott felsőt viselt, ami semmit sem takart ruganyos teste igéző formáiból.
– Igen – bizonygatta Candee. – Sokat gondoltam rád.
– Miért nem voltál iskolában? – érdeklődött Jonathan – Szerettem volna találkozni veled.
– Én is veled.
Jonathan végre összeszedte magát annyira, hogy följebb emelje a tekintetét. A lány arcába nézett, és rögtön fölfigyelt Candee különös mosolyára. Természetellenesnek találta, bár nem tudta volna pontosan megfogalmazni, hogy miért.
– El akartam mondani, hogy tévedtem a szüleimmel kapcsolatban – mondta a lány. – Csöppet sem volt igazam.
Mielőtt Jonathan bármit felelhetett volna a váratlan és meglepő kijelentésre, a polcsorok között, a folyosó végén megjelentek a szülők, odamentek Candee-hez, és az apja, Stan, sugárzó arccal rátette a kezét a vállára.
– Ugye, milyen helyes kis csibe? – kérdezte büszkén. – Ráadásul remek, egészséges génjei is vannak.
Candee fölemelte a fejét, és imádatot tükröző tekintettel nézett az apjára.
Jonathan zavartan elfordult, és azt hitte, ott helyben elhányja magát. Azt nem tudta csak hirtelen eldönteni magában, hogy állatkertbe vagy bolondokházába való inkább az a szülő, aki olyan hangon beszél a gyerekéről, ahogyan Candee apja.
– Nagyon hiányoltunk – kapcsolódott a beszélgetésbe Joy, Candee anyja is. – Ugorj át ma este! Nekünk Stannel el kell ugyan mennünk otthonról, de attól ti még nyugodtan együtt lehettek.
– Köszönöm. Nagyszerű volna – felelte Jonathan, és némi félelmet érzett, mert a beszélgetés közben már-már nekiszorítva az egyik polcnak, Joy melléje húzódott, Candee és Stan pedig elöl zárta el az utat.
– Számíthatunk rád? – kérdezte Joy.
Jonathan a továbbra is mosolygó Candee-re nézett, és végül rájött, mit talált olyan szokatlannak. A lány mosolya tökéletesen hamis volt, erőltetett, nem a valódi, belülről fakadó öröm kifejeződése.
– Rengeteg tanulnivalóm van – mondta, és a kocsiját magával húzva hátrálni kezdett.
– Jó sok mindent vásároltál – állapította meg a kocsiban halmozódó árukra pillantva Joy. – Nálatok is összejövetel lesz? Esetleg mi is átmehetnénk.
– Nem, nem! – tiltakozott idegesen Jonathan. – Senki nem jön hozzánk. Szó sincs vendégségről. Csak a tévézéshez vettem egy kis nassolnivalót! – Miközben ezt bizonygatta, egyfolytában az járt az eszében, hogy vajon Candee szülei tudnak-e az ő kis csoportjukról.
Végignézett Taylorékon, és hamis, természetellenes mosolyuktól félni kezdett, és menekülni szeretett volna. Riadtan hátrarántotta a kocsiját, megpördítette, visszakiáltott még, hogy sietnie kell, és sebesen a pénztár felé indult. Miközben távolodott, egyfolytában érezte a hátában a Taylor család tagjainak egybekapcsolódó tekintetét.

– Ez az az utca – mondta Pitt, mutatva az utat Nancynek az unokatestvére lakására, ahová az újabb találkozót megbeszélték. Sellersék családi autójának a hátuljában foglalt helyet Sheila, és egy köteg papírt szorított magához izgatottan.
Sötét volt már, mindenütt égtek az utcai lámpák. A kerttel körülvett, telepszerűen épült házakból álló környéken áthajtva Nancy önkéntelenül lelassított.
– Milyen sokan járnak még mindig az utcán – jegyezte meg.
– Tényleg. Mintha délben lennénk a városközpontban; nem pedig este, a kertvárosban – válaszolta Pitt.
– A kutyát sétáltatókat még értem is – kapcsolódott a beszélgetésbe Sheila – de mit csinálnak a többiek? Kedvük támadt némi laza sétához?
– Különös – állapította meg a járókelőket figyelve Pitt. – Senki nem szól senkihez, viszont mindenki mosolyog.
– Igaz – mondta némi homlokráncolással; a dolgot ugyanúgy nem értve Sheila.
– Mit csináljak? – kérdezte Nancy, mert már majdnem elérte a házat, ahol Pitt rokona lakott.
– Kerülje meg a tömböt! – ajánlotta a doktornő. – Lássuk, figyel-e bennünket valaki?
Nancy egyből elfogadta a javaslatot, és tett egy kört. A kiindulóponthoz visszatérve nem vették észre, hogy – különösebb érdeklődést tanúsítva – akár egyetlen gyalogos is feléjük fordult volna.
– Szerintem nyugodtan bemehetünk – vonta le a következtetést Sheila.
Nancy leállította a kocsit, és mindannyian kiszálltak. Pitt előreengedte a két nőt, és amikor elérte a ház bejáratát, azok már a lépcsőn jártak. Pitt megfordult, és még egyszer szemügyre vette az utcát. Nem mert volna megesküdni rá, de olyan érzésé támadt, mintha figyelnék. Hiába nézett azonban körül alaposan, nem vette észre, hogy bárki is törődne vele.
A kopogtatásra Cassy nyitott ajtót, és Pitt arca rögtön földerült. Nagyon megkönnyebbült, hogy a lány épen visszatért, és újból láthatja. – Hogy sikerült az utad? – kérdezte.
– Nem túl jól – vallotta be Cassy.
– Találkoztál Beau-val?
– Igen, de ha lehet, most inkább nem beszélnék róla.
– Rendben – felelte megértően Pitt. Aggódott
Cassy miatt, látta rajta, hogy nagyon fel van dúlva, de nem akarta faggatni. Csöndben kísérte be a szobába.
– Örülök, hogy végre mindenki itt van – fogadta őket Eugene. Az inge a nyakánál ki volt gombolva, a nyakkendőjét meglazította, tekintete ide-oda ugrált a jelenlévők között. Lerítt róla; hogy igencsak izgatott, alig emlékeztetett előző napi távolságtartó, kissé leereszkedő modorú önmagára.
Jesse, Nancy és Sheila már a dohányzóasztal körül ült, előttük kis tartály a két fekete koronggal, és néhány felbontott burgonyaszirmos zacskó, Jonathan bolti kirándulásának az eredménye. Jonathan az ablaknál állt, és az utcát figyelte. Pitt és Cassy közelebb húzott egy-egy széket, és szintén leült.
– Mocskosul sok ember mászkál az utcán – szólalt meg hirtelen Jonathan.
– Jonathan! Vigyázz a nyelvedre! – utasította rendre a csúnya szóért a fiát Nancy.
– Láttuk őket – válaszolta Sheila. – Nem törődtek velünk.
– Kérhetek egy kis figyelmet? – kérdezte Eugene, nem tudván tovább uralkodni az izgatottságán. – A legenyhébben fogalmazva is igen érdekes napom volt. Carllal minden rendelkezésünkre álló eszközt bevetettünk a fekete korong ellen, amiről kiderült, hogy hihetetlenül kemény és ellenálló.
– Ki az a Carl? – érdeklődött Sheila.
– Az asszisztensem.
– Megállapodtunk abban, hogy kívülállóknak egyelőre nem szólunk, legalább addig nem, amíg rá nem jövünk, hogy mivel is állunk szemben.
– Carllal nem lesz semmi gond – nyugtatta meg a doktornőt Eugene. – De azért igaza van. Lehetséges, hogy egyedül kellett volna csinálnom. Bevallom, nem hittem; hogy bármilyen érdekes dologra bukkanhatunk, meglehetősen szkeptikus voltam, de ennek már vége.
– Mit sikerült kideríteniük? – kérdezte Sheila.
– Ezek a kis diszkoszok nem természetes anyagból készültek, hanem műanyagból, egyfajta polimerből – válaszolta Eugene. – Tulajdonképpen közelebb állnak a kerámiához, de valódi kerámiának mégsem mondható az anyaguk, mert fém is van benne.
– Sőt, még gyémánt is – szólt közbe Jesse.
A fizikus, hogy megerősítse a hadnagy szavait, bólintott. – Gyémánt, szilikon és valamilyen fém, amit még nem sikerült azonosítanunk.
– Végül is mit jelent ez? – kérdezte Cassy.
– Ez azt jelenti, hogy olyan anyaggal van dolgunk, aminek az előállítását jelenlegi képességeink nem teszik a számunkra lehetővé.
– Beszélj érthetően! – szólt az apjára Jonathan. – Azt jelenti, hogy az anyag Földön kívüli eredetű.
A kijelentés – bár magukban számítottak rá – a jelenlévők mindegyikére letaglózóan hatott.
– Hát – szólalt meg némi hallgatás után Sheila. – Nekünk is sikerült valamelyest előbbre jutnunk. – Elhallgatott, és Nancyre nézett.
– Nyomára bukkantunk egy vírusnak – közölte Nancy.
– Idegen eredetűnek? – kérdezte Eugene, és jól láthatóan el is sápadt.
– Igen is, meg nem is – felelte a doktornő.
– Mondják már! Ne idegesítsenek bennünket! Mit jelentsen az, hogy igen is, meg nem is?!
– Az előzetes vizsgálataim – külön is hangsúlyozom, hogy ezek még csak előzetes vizsgálatok – szerint vírussal van dolgunk, de az nem ezekben a fekete korongokban érkezett. Legalábbis most nem – felelte Nancy. – Hosszú ideje itt van már a Földön, nagyon hosszú ideje; mivel megtalálható minden olyan élő szervezetben, amit ma megvizsgáltam. Sejtésem szerint megtalálható minden olyan földi szervezetben, amely elég nagy ahhoz, hogy képes legyen befogadni.
– Szóval nem ezeken a kis űrhajókon érkezett? – kérdezte, nem titkolt csalódással a hangjában, Jonathan.
– Mit tartalmaz végül is az a fertőző folyadék, ha nem ezt a vírust? – érdeklődött Eugene.
– Egy fehérjét – válaszolta Nancy. – Olyasmi, mint a prion, ami a kergemarhakórt okozza, de mégsem ugyanaz, mert ez a fehérje reakcióba lép a vírus DNS-ével. Tulajdonképpen így bukkantam rá magára a vírusra – a fehérjét használtam próbaként.
– Úgy sejtjük, hogy ez a fehérje aktivizálja a vírust – tette hozzá Sheila.
– Ezek szerint az influenzára utaló tünetek a szervezet reakcióját jelentik a fehérjére – mondta Eugene.
– Igen, így sejtem – értett egyet Nancy. – A fehérje igen heves immunreakciót vált ki a szervezetben. Ezért szaporodik meg annyira a betegek fehérvérsejtjeinek a száma, ami végül is a tüneteket kiváltja.
– Miután aktivizálódott, végül is mit csinál ez a vírus? – kérdezett tovább Eugene.
– Ahhoz, hogy ezt pontosan megállapíthassuk, további vizsgálatokra lesz szükség – felelte Nancy. – Az a benyomásunk ugyanakkor, hogy a csupán egy sejtet megtámadó szokványos vírusokkal ellentétben ez képes elárasztani az egész szervezetet, és azon belül is elsősorban az agyat. Félrevezető tehát egyszerűen csak vírusnak nevezni. Pittnek volt is egy jó ötlete: megavírusnak keresztelte el.
– Csak úgy, véletlenül eszembe jutott – mondta Pitt; és zavarában el is pirult kissé.
– Ez a megavírus föltehetően jóval azelőtt a Földön volt már, hogy az ember kifejlődött – vette át a szót Sheila. – Nancynek ugyanis sikerült megtalálnia a DNS-nek egy ősidők óta konzerválódott szakászában.
– Egy olyan szakaszban, amelyet a kutatók eddig jobbára figyelmen kívül hagytak – magyarázta Nancy. – Ez a szegmens nem tartalmaz kódolt információkat, vagy legalábbis eddig úgy gondolták. Ráadásul igen nagy – sok százezer bázispár hosszúságú.
– Ez a megavírus tehát egészen eddig csak várt – állapította meg Cassy.
– Így gondoljuk. Talán valamilyen idegen vírusfaj, vagy magát űrutazási céllal vírus formára átalakítani képes idegen faj látogatta meg a Földet mérhetetlenül hosszú idővel ezelőtt; amikor az élet nálunk még csak formálódóban volt. Felderítőként befészkelték magukat a DNS-be, és várták, milyen jellegű lesz a kialakulóban lévő élet. Feltételezem, hogy ezek kis korongok, nevezzük őket akár űrhajóknak, időnként aktivizálták őket, amihez nem kellett más, csak az a bizonyos fehérje.
– Most pedig úgy ítélik meg, fejlődésünk jelenlegi szakaszában érdemes belakniuk bennünket –jegyezte meg Eugene. – Talán ezért volt nemrég az a megmagyarázhatatlan, hatalmas erejű rádióhullám-kisülés is. Lehetséges, hogy ezek a korongok képesek üzenetet továbbítani oda, ahonnan jöttek.
– Várj egy kicsit? – intette lassúbb haladásra az apját Jonathan. – Úgy értitek, hogy ez az idegen vírus, mondjuk úgy, hogy hibernálva, bennünk van?
– Úgy tűnik – válaszolta Sheila – föltéve, hogy a kezdeti benyomásaink helyesnek bizonyulnak. A génjeinkben hordozzuk, és csupán a kifejlődési lehetőségre vár, ahogy például az onkogének is arra, hogy rák formájában kifejeződhessenek. Azzal eddig is tisztában voltunk, hogy a közönséges vírusrészecskék be tudnak férkőzni a DNS-ünkbe.
A szobában döbbent csönd támadt, amiben a Pitt által ropogtatott burgonyaszirom hangja is zavaróan hatott. Az éles harsogásért a fiatalember gyorsan bocsánatot kért a többiektől.
– Az az érzésem, hogy ez az úgynevezett megavírus nem egyszerűen beépülni akar a szervezetbe – mondta Cassy, végleg megtörve a hosszúra nyúlt hallgatást. – Tartok tőle, ahhoz is van ereje, hogy mutációt okozzon.
A kijelentésre minden tekintet Cassyre meredt.
– Honnan tudja? – kérdezte Sheila.
– Onnan, hogy ma meglátogattam a vőlegényemet, Beau Starkot – vallotta be Cassy.
– Nem hiszem, hogy ez okos lépés volt – jelentette ki mérgesen a doktornő.
– Muszáj volt megtennem. Meg kellett próbálnom rábeszélni, hogy jöjjön velem, és vizsgáltassa meg magát.
– Beszélt neki rólunk
Cassy a fejét rázva jelezte Sheilának, hogy nem. Nem akart megszólalni, mert félt, hogy a látogatás puszta emlékétől is rögtön elsírja magát.
Pitt, hogy védelmezze, és lehetőleg meg is nyugtassa, átült a lány foteljének a karfájára, és Cassy vállára tette a kezét.
– Miből gondolja, hogy mutációt idéz elő? – kérdezte Nancy. – És mire gondol? Szomatikus mutációra, a testen észrevehető elváltozásokra?
– Igen. – Cassy megfogta Pitt kezét. – Beau füle mögött megváltozott a bőr Már nem is emberi, olyan, amilyennel még sosem találkoztam.
A lány kijelentését újabb, ugyancsak hosszúra nyúlt csönd követte. Mindannyian még nagyobbnak érezték a rájuk és mindenkire leselkedő veszélyt.
– Meg kell próbálnunk tenni valamit ez ellen! –jelentette ki végül Jesse. – Most, azonnal!
– Egyetértek – csatlakozott Sheila. – Nem túl sokat tudunk, de valamennyit azért igen.
– Megvan a fehérjénk. Ez akkor is valami, ha még tovább kell vizsgálni – mondta Nancy.
– És sikerült elvégezni a korongok elsődleges anyagvizsgálatát – tette hozzá Eugene.
– Az igazi gond az, hogy nem tudjuk, ki fertőződött már meg, és ki maradt egészséges – hívta fel a többiek figyelmét az egyik legkomolyabb bizonytalansági tényezőre Sheila.
– Nem tehetünk ellene semmit. Ezt a kockázatot vállalnunk kell – felelte Cassy.
– Egyetértek – csatlakozott a lányhoz Nancy. – Nincs más választásunk. Összegezzük mindazt, amit tudunk, és készítsünk egy elfogadható jelentést! Szeretném; ha valami konkrétum volna a kezünkben. A legnyugodtabban nálam, a Serotecben tudjuk megcsinálni. Ott nem zavar bennünket senki, lesz számítógépünk, nyomtatónk, fénymásolónk. Mi a véleményük róla?
– Az enyém az, hogy ne halogassuk tovább, lássunk hozzá minél előbb – jelentette ki Jesse, és indulásra készen rögtön fel is állt.
Eugene az általa végzett kísérletek eredményeit tartalmazó papírokkal együtt hátizsákba rakta a fekete korongokat tartalmazó tartályt, és a többiek után sietett.
Sellersék családi kocsijában zsúfolódtak össze, és Nancy ült a volán mögé. Amikor elkanyarodott a járdától, Jonathan kinézett a hátsó ablakon, hogy lássa, nem követik-e őket. Néhány járókelő feléjük fordult ugyan, de aztán nem törődött velük.
Egy óra sem kellett, és már mindannyian lázasan dolgoztak. A feladatokat a jelenlévők képességei szerint osztották meg: Cassy és Pitt Jonathan közreműködésével a számítógépet kezelte, Nancy és Eugene az általuk végzett tesztek eredményeiről készített fénymásolatokat, Sheila a sok száz influenzás beteg kórlapján szereplő adatokat vetette össze egymással, Jesse pedig rátelepedett a telefonra.
– Azt hiszem, magának kellene előadnia a dolgot – szólt Sheilának Nancy. – Maga az orvos.
– Így igaz – értett egyet a feleségével Eugene. – A maga szájából sokkal meggyőzőbben fog hangzani. Mi pedig kiegészítjük a szükséges adatokkal azt, amit elmond.
– Nem kis felelősséget rónak rám – vállalta el a megbízatást a doktornő.
Jesse, egy beszélgetést befejezve, lerakta a telefonkagylót. – Egy óra tíz percen belül indul egy gép Atlantába. Foglaltam rá három helyet. Nem kérdeztem, csak gondoltam, hogy maguk utaznak hárman.
Nancy aggódó pillantást vetett Jonathan felé. – Talán jobb volna, ha Eugene, vagy én itt maradnánk – jegyezte meg bizonytalanul.
– De anya! Nyugodtan menjetek! Semmi bajom sem lesz.
– Fontos volna, hogy mind a ketten jöjjenek – mondta Sheila. – Maguk végezték el a teszteket.
– Jonathan majd velünk lesz – igyekezett megnyugtatni Nancyt Cassy is.
A fiú arca vidáman felderült a lehetőség hallatán.

A Serotec épülete elé gépkocsik gördültek, és alig álltak meg; a környéken sétálók már ott is voltak, hogy az érkezőknek segítve kinyissák az ajtókat. Az első kocsiból Hernandez kapitány szállt ki, de rögtön követte a sofőrje, Vince Garbon is. Az utánuk érkező autók civil ruhás rendőröket hoztak, és Candee-t a szüleivel.
A rendőrfőnökhöz lépő járókelők az épület harmadik emeletén kivilágított ablakokra mutattak, és elmondták, hogy a "megátalkodottak" még mindig odafent vannak. A kapitány bólintott, intett a többieknek, hogy kövessék, és a népes csoport bezúdult az épületbe.

Cassy végzett a szövegszerkesztéssel, és éppen azt várta, hogy a nyomtatóról lefussanak az elkészített oldalak.
– Még mindig nem értem, miért éppen Atlanta – mondta a mellette álló Jonathan. – Miért nem jók az itteni egészségügyi hatóságok?
– Azért, mert nem tudjuk, kinek az oldalán állnak – válaszolta a lány. – A baj itt vari, ebben a városban, és nem kockáztathatjuk meg, hogy éppen olyannak mondjuk el, amit kiderítettünk, aki maga is közéjük tartozik.
– De honnan tudják, hogy Atlantában nem ugyanaz történik-e, ami nálunk?
– Nem tudjuk – mondta Cassy. – Pillanatnyilag csupán reménykedünk benne.
– Egyébként is – szólt közbe a beszélgetést hallva Pitt – a Szövetségi Járványügyi Központ a legalkalmasabb arra, hogy foglalkozzon a problémával. Országos hatáskörű intézmény, ha szükségesnek látja, karantén alá helyezheti a várost, sőt akár az egész államot is. Ami talán ennél is fontosabb, megvannak az eszközei ahhoz, hogy másoknak a figyelmét is felhívja a bajra. A fertőzés olyan gyorsan terjed, hogy a sajtónak még ideje sem volt fölfigyelni rá.
– Vagy pedig a lapokat, televíziót irányítók is megfertőződtek – vetett föl egy még ijesztőbb lehetőséget Cassy. Összeszedte a kinyomtatott oldalakat, hozzátette a Pitt által elkészítettekhez, és már kezdte összetűzni őket, amikor a helyiségben erősen vibrálni kezdett a fény.
– Mi az ördög ez?! – kérdezte indulatosan Jesse. Ugyanolyan feszült volt ő is, akár a többiek.
Néhány másodpercig mozdulatlanul vártak, a lámpák villogtak még egy kicsit, aztán kialudtak. Fényt egyedül a saját teleppel rendelkező számítógép szolgáltatott.
– Ne nyugtalankodjanak! – biztatta a többieket Nancy. – Az épületnek önálló áramfejlesztője is van.
Jonathan az ablakhoz lépett, felrántotta, és kinézve látta, hogy az alattuk lévő emeleteken változatlanul működik a világítás. Megfigyeléséről rögtön tájékoztatta is a többieket.
– Nekem ez nagyon nem tetszik – jelentette ki Jesse.
A hirtelen támadt csöndben mindannyian tisztán hallották a folyosó felől a zúgó hangot – a lift elindult fölfelé.
– Tűnjünk innen, de gyorsan! – adta ki az utasítást a többieknek a hadnagy.
Lázas sietséggel összekapkodták a papírjaikat, betömködték őket a külön e célra előkészített aktatáskába, és sietve elhagyták az irodát. A sötét folyosón jól látták a lift fel-felvillanó kijelzőjét – a kabin már majdnem az ő emeletükön volt.
Az utat mutató Nancyvel az élen végigfutottak a folyosón, és a tűzlépcsőn indultak lefelé, de hamarosan hallották, hogy mélyen alattuk, föltehetően a földszinten kinyit az ugyancsak oda vezető ajtó.
Jesse, aki közben átvette a vezetést, villámgyorsan döntött, és visszairányítottá a többieket a második emeletre.
Meggyőződve arról, hogy a folyosó néptelen, sebesen végigfutottak rajta, hogy a szemközti tűzlépcsőn folytassák a menekülést. Jesse már éppen ki akarta nyitni az ajtót, amikor az üvegen át gyanús mozgást vett észre. Lebukott, és még idejében szólt a többieknek, hogy kövessék a példáját – az ajtón túl siető léptek dobbantak, és halkultak is el, ahogy a ki tudja, kikből álló csoport a harmadik emelet felé távolodott.
Jesse, miután hallotta, hogy fölöttük becsukódik a folyosóra nyíló ajtó, kiugrott a tűzlépcsőre, meggyőződni róla, hogy a lépcsőház valóban üres, majd intett a többieknek, hogy kövessék.
A földszinten megálltak – a kijáratnál tábla figyelmeztetett, hogy az ajtó riasztóra van kapcsolva, és kizárólag tűz esetén szabad használni.
– Mindenki itt van? – suttogott Jesse.
– Igen – válaszolta ugyanolyan halkan Eugene.
– Beugrunk a kocsiba, és elvágtatunk, amilyen gyorsan csak tudunk – mondta a hadnagy. – Én vezetek. Kérem a slusszkulcsot.
Nancy a ruhája zsebébe nyúlt, és szó nélkül átadta.
– Rendben van. Indulhatunk! – adta meg a jelet a többieknek Jesse, és a riasztót működésbe hozva rögtön fel is rántotta az ajtót. Szorosan egymás sarkában, előredőlve rohantak, néhány másodpercen belül beugrottak a kocsiba, és a hadnagy egyből indított.
– Kapaszkodjanak! – kiáltott hátra, és sivító kerekekkel kivágtatott a Serotec központi épülete előtti parkolóból. A külső kapunál eszébe sem jutott lassítani, a meglehetősen nehéz kocsival átszakította az inkább csak jelképes, mintsem valódi akadályt jelentő, vékony sorompót, és sebesen kikanyarodott az utcára.
Jonathan a hátsó ablakon kinézve figyelte, hogy mi történik fölöttük. Az épület harmadik emeletén, az ablakok mögött furcsán megcsillanó szempárokat látott, amelyek mintha egy gépkocsi reflektorának a fényét tükrözték volna vissza.
Jesse gyorsan, de a sebességhatárt tudatosan tiszteletben tartva vezetett. Ugyanis több rendőrségi kocsi mellett is elhajtott, és nem akarta felhívni magukra a figyelmet.
Mire egy közlekedési lámpához értek, már mindenki megnyugodott annyira, hogy megvitassák, kik is próbálhattak rajtuk ütni a Serotec épületében. Egyiküknek sem volt semmilyen elfogadható ötlete, és azt sem tudták kitalálni, ki szólhatott üldözőiknek a jelenlétükről. Nancynek volt csupán olyan ötlete, hogy talán az egyik éjjeliőr is "azok" közé tartozik.
A következő közlekedési lámpánál Pitt oldalra pillantott, és amikor a tekintete találkozott a mellettük álló kocsi vezetőjéével, úgy tűnt, mintha az illető tekintetében a felismerés fényét látta volna villanni. Azt is észrevette, hogy a sofőr egyből a rádiótelefonjáért nyúlt.
– Tudom; hogy ez őrület – mondta a többieknek – de mintha a mellettünk lévő fickó ránk ismert volna!
Jesse azzal válaszolt a figyelmeztetésre, hogy nem törődött a tilos jelzéssel. A kormányt félrerántva két kocsisor között kivágtatott a kereszteződésbe, és a főútról gyorsan lekanyarodott egy sötét, keskenyebb utcába.
– Nem éppen az ellenkező irányba megyünk, mint amerre a repülőtér van? – kérdezte aggódó hangon Sheila.
– Ne féljen! Ahogy mondani szokták, jobban ismerem a várost, mint a tenyeremet – nyugtatta meg a hadnagy.
A forgalmasabb utaktól távol, szűk kis mellékutcákban tettek néhány váratlan fordulatot, aztán mindenki legnagyobb meglepetésére egy felhajtón, amit Jessen kívül senki sem ismert, kijutottak a repülőtérre vezető autópályára.
A hátralévő utat csöndben tették meg – a gyógyszergyári epizód után mindenkiben tudatosodott, milyen nehéz vállalkozásba fogtak, és az is, hogy egyetlen pillanatra sem lanyhulhat az éberségük.
Jesse a repülőtér indulási csarnokához hajtott, megállította a kocsit, és kiszálltak.
– Megvárjuk, amíg elindulnak – szólt, a három utazni készülőhöz a hadnagy. – Biztos akarok lenni abban, hogy több probléma nem adódik.
– Mi legyen a kocsival? – kérdezte Pitt. – Akarja, hogy itt maradjak és vigyázzak rá?
– Nem. Azt akarom, hogy mindannyian együtt legyünk.
A repülőtér épülete a késői órában szinte teljesen kihalt volt. A takarítók már a csarnok kövét mosták, és egyedül a Delta légitársaság jegykezelő pultjánál volt mozgás. A tájékoztató tablók tanúsága szerint fennakadás egyelőre nem volt, az atlantai járatnak menetrend szerint kellett indulnia.
– Menjenek mindannyian a beszállókapuhoz! – mondta a többieknek Jesse. – Én majd viszem a jegyeket.
A csoport átsietett a csarnokon, és beállt a biztonsági ellenőrzésre várakozó, néhány utas közé.
– Hol vannak a korongok? – kérdezte suttogva Pitt-től Cassy.
– Eugene rakta be őket a csomagjába – válaszolta a fiatalember.
Eugene abban a pillanatban a szállítószalagra rakta a hátizsákját, és az eltűnt az átvilágító gép belsejében. Ő maga kirakott a zsebéből minden fémtárgyat, és átment a detektoros kapun.
– Mi lesz, ha bekapcsol tőlük a riasztó? – kérdezte a lány.
– Én inkább amiatt aggódom, hogy valamelyik biztonsági őr "azok" közül való, és ha meglátja a képernyőn, rájön, hogy micsodák.
Látva, hogy a röntgensugárral működő készüléket kezelő nő leállítja a futószalagot, mindkettőjüknek elakadt a lélegzete. A biztonsági őr a berendezés képernyőjét figyelte, és talán egy perc is eltelt, mire újra elindította a csomagokat. Cassy megkönnyebbülten felsóhajtott, Pitt-tel együtt átmentek a kapun, és csatlakoztak a többiekhez.
A beszállófolyosó felé haladva mindannyian igyekeztek elkerülni, hogy tekintetük találkozzon bármelyik utaséval. Idegtépő volt számukra a gondolat, hogy nem tudhatták, kiben bízhatnak meg, és kiben nem. Jonathan, mintha csak olvasott volna a többiek gondolataiban, meg is jegyezte: – Azt hiszem, a mosolyuk vagy a tekintetük alapján meg lehet állapítani, hogy ki tartozik közéjük.
– Hogy érted ezt? – kérdezte a fiától Nancy.
– Vagy mesterkélten vigyorognak, vagy fénylik a szemük – válaszolta Jonathan. – Hogy fénylik-e, azt persze csak sötétben lehet látni.
– Azt hiszem, Jonathannek igaza van – erősítette meg a fiú szavait Cassy, aki maga is tapasztalta már mindkét jelenséget.
A beszállókapuhoz érve látták, hogy az utasok többsége már a fedélzeten van. Félreálltak, és türelmetlenül várták Jesset.
– Nézd azt a nőt! – szólalt meg újból Jonathan, és egyből mutatta is, hogy kire gondolt. – Látod a hülye vigyort az arcán? Baromorca! Van rá öt dollárom, hogy közülük való.
– Jonathan! – szólt a fiára elégedetlenül Nancy. – Próbáld meg kicsit megválogatni a szavaidat!

Vince Garbon a járda mellett, közvetlenül Sellersék családi autója mögött állította le a megkülönböztető jelzés nélküli rendőrségi kocsit.
– Biztosan odabent vannak – jelentette ki Hernandez kapitány, és sietve kiszállt. Egy másik kocsi is mögéjük gördült, és Candee, a szülei és több civil ruhás rendőr pattant ki belőle.
Mint vasreszelék a mágneshez, repülőtéri dolgozók gyűltek sebesen köréjük, mihelyt meglátták a rendőrfőnököt és kis csapatát.
– "C" terminál, 5. kapu – jelentette az egyik Hernandeznek. – A 917-es atlantai járat.
– Gyerünk! – adta ki a parancsot a rendőrfőnök, és intve az embereinek, előresietett.

– Hol marad Jesse? – kérdezte nyugtalanul Sheila, a központi csarnok felé figyelve. – Nem szeretném lekésni ezt a gépet.
– Eugene! – szólt halkan a férjének Nancy. – Nem szívesen hagyom itt egyedül Jonathant. Valamelyikünknek talán itthon kellene maradnia.
– Majd én vigyázok rá – ígérte meg Jesse, aki éppen idejében bukkant fel a hátuk mögött, hogy hallja az asszony megjegyzését. – Maguk csak utazzanak el nyugodtan! Nem lesz semmi baja.
– Hogy kerül ide? – kérdezte csodálkozva Sheila.
A hadnagy a közeli, jelzés nélküli ajtóra mutatott. – Annyiszor jártam már a repülőtéren különböző nyomozások miatt, hogy jobban ismerem a saját pincémnél – mondta.
Átadta Nancynek, Eugene-nek és Sheilának a jegyét, és Nancy még egyszer megölelte a fiát, aki nem különösebben örült az anyai féltésnek, a karját az oldalához szorítva csupán fegyelmezetten eltűrte.
– Légy nagyon óvatos! Hallod?! – figyelmeztette Nancy, sikertelenül próbálva elkapni Jonathan tekintetét.
– Anyu! – figyelmeztette a gyerek.
– Menjünk! – szólt a többieknek Sheila. – Megvolt az utolsó figyelmeztetés.
A kis csoport – elöl a doktornő, hátul a fiának még egyszer visszaintegető Nancy – a jegyét, és hozzá egy fényképes igazolványt felmutatva átment a kapun, és beszállt a gépbe. Egy-két perccel később az ajtó be is zárult mögöttük, és az utasszállító az épülettől kifarolva elindult a felszállópálya felé.
– Elindultak, hála istennek! – mondta megkönnyebbülve, az ott maradók felé fordulva Jesse. – Mi pedig...
Nem fejezte be a megkezdett mondatot, mert észrevette a népes csoport élén feléjük tartó Hernandez kapitányt és Vince Garbont. Sietős léptekkel haladtak végig az üvegfalú folyosón, egyenesen az 5. beszállókapu felé,
Cassy látta, hogy a hadnagy elkomorult, és már meg is akarta kérdezni, hogy mitől, de Jesse nem hagyott rá időt, sietősen a korábban mutatott ajtó felé terelte őket.
– Mi a baj? – kérdezte értetlenül Pitt, de Jesse nem válaszolt. Villámgyorsan beütötte a kombinációs zár kódját a falon lévő kis panelbe, felrántotta az ajtót, és rájuk szólt: – Gyerünk!
Cassy, Jonathan és Pitt, érezve, hogy valami baj történt, rögtön engedelmeskedett, a hadnagy pedig gyorsan behúzta maguk mögött az ajtót.
– Siessenek! – biztatta őket érdes hangon. Lefutottak egy meredek vaslépcsőn, végig egy szűk folyosón, és a szabadba nyíló ajtóhoz értek, ami mellett, a falra erősített kampókon sárga, csuklyás esőkabátok sorakoztak. Jesse gyorsan mindegyiküknek a kezébe nyomott egyet, és arra is figyelmeztette őket, hogy feltétlenül vegyék fel a csuklyát.
Miközben belebújt a kabátba, Cassy megkérdezte, miért olyan ideges, kit látott.
– A rendőrfőnököt – felelte a nyomozó. – Afelől egészen biztos vagyok, hogy közéjük tartozik.
Újabb számkombinációt beütve ajtót nyitott; és kivezette a többieket az épület előtti betonra, pontosan a kapu beszállófolyosója alá.
– Látják ott azt a csomagszállítót? – kérdezte, és a néhány méternyire álló, apró; traktorszerű járműre mutatott, ami mögé öt rácsos falú kocsi volt kapcsolva. – Szépen, nyugodt léptekkel odamegyünk. Fentről, az ablakból látni fognak ugyan bennünket, de azt sajnos nem tudjuk elkerülni. Ha ott vagyunk, ugorjanak be az első kocsiba, aztán irány az "A" terminál.
– De hát a kocsink itt van, a "C"-nél! – mondta Jonathan.
– Az autót itt hagyjuk – válaszolta Jesse.
– Itt?! – a fiú – a szülei autójáról lévén szó – nagyon meg volt döbbenve.
– De itt ám! Na indulás!
Sikerült eljutniuk a csomagszállítóhoz anélkül, hogy bármi történt volna, és bár közben mindegyikük nagyon szeretett volna fölnézni a mögöttük magasodó épület ablakaira, fegyelmezni tudták magukat.
Jesse beindította a traktort, a többiek pedig gyorsan beszálltak. Hálásak voltak a hadnagynak a találékonyságáért, és ellentmondást nem tűrő határozottságáért. Mindannyian megkönnyebbülten sóhajtottak, amikor a kis szerelvény szűk kört leírva elindult az "A" terminál felé.
A betonon áthaladva találkoztak ugyan néhány repülőtéri dolgozóval, de egyikük sem vonta kétségbe, hogy Jessenek joga van vezetni a csomagszállítót, és baj nélkül el is jutottak a másik épület csomagkiadójához, ahonnan – ismét csak a hadnagy ragyogó helyismeretének köszönhetően – hamar elérték a repülőtéri busz megállóját.
– Busszal megyünk vissza a városközpontba – figyelmeztette a többieket Jesse – és az én kocsimmal tovább.
– Mi lesz a szüleim autójával? – kérdezte tőle Jonathan.
– Holnap érte jövök.
A fölöttük elhúzó nagy utasszállító hajtóműveinek a dübörgése néhány másodpercre beléjük fojtotta a szót.
– Ezek biztosan ők voltak! – mondta örömmel Jonathan, mihelyt annyira csökkent a zaj, hogy újból hallották egymást.
– Most már csak az kell, hogy a járványügyi központban meghallgassák őket, és el is higgyék, amit mondanak –jelentette ki Pitt.
– Muszáj, hogy úgy legyen! Lehetséges, hogy ez az egyetlen esélyünk – egészítette ki a fiatalember szavait Cassy.

Beau a cháteau központi lakosztályát foglalta el, ami az úszómedence és a hátsó terasz fölött helyezkedett el, és külön erkély is tartozott hozzá. Jó idő lévén az ajtók sarkig ki voltak tárva, és a hűs éjszakai szél megzörgette az asztalon szétszórt papírokat. Randy Nite, és még néhány más vezető dolgozott velük éppen, összegezve az aznap elvégzett munkát.
– Igazán elégedett vagyok – jelentette ki Randy.
– Én is – csatlakozott Beau. – Jobban már nem is haladhatnánk. – Beletúrt a hajába, és az ujja hozzáért a jobb füle mögötti, elváltozott bőrhöz. Enyhén megvakargatta, élvezve a kellemes érintést.
A megszólaló telefont Randy egyik asszisztense vette föl, majd néhány mondat után átnyújtotta a kagylót Beau-nak.
– Hernandez kapitány! – szólt bele Beau felvillanyozva a készülékbe. – Örülök, hogy felhívott!
Randy megpróbálta megérteni a készülékből kiszűrődő hangokat; de nem sikerült.
– Tehát úton vannak Atlantába, a járványügyi központba – adta meg a választ ki nem mondott kérdésére Beau. – Köszönöm, hogy értesített bennünket. Meglátja, nem lesz semmi gond:
Miután megnyugtatta a rendőrfőnököt, Beau bontotta ugyan a vonalat, de nem tette le a kagylót, hanem tárcsázni kezdett; először a 404-es körzetszámot hívta. – Beau Stark vagyok, Dr. Horn – mutatkozott be, miután a hívott fél válaszolt a csöngetésre. – Azok az emberek, akikről ma, napközben beszéltem, már úton vannak Atlanta felé. Valószínűleg holnap jelentkeznek is önöknél. Bánjanak velük úgy, ahogyan megbeszéltük!
Beau ezzel be is fejezte a beszélgetést, és visszarakta a helyére a kagylót.
– Számít rá, hogy esetleg gondok lesznek? – kérdezte Randy.
– Ugyan már. Ne legyen ostoba! – válaszolta mosolyogva Beau.
– Biztos abban, hogy okos dolog volt elengednie azt a Cassy Winthrope-ot?
– Hogy maga mennyire aggodalmaskodó ma! Igen. Biztos vagyok benne. Sokat jelent számomra, és úgy döntöttem, nem fogom kényszeríteni. Azt akarom, hogy önként csatlakozzon az ügyünkhöz.
– Nem értem, miért olyan fontos ez magának – jelentette ki Randy.
– Én sem tudnám pontosan megmondani – ismerte be Beau. – De elég ebből! Jöjjön! Mindjárt kezdődik!
Beau és Randy kiment a teraszra, majd Beau, miután vetett egy pillantást a tiszta, csillagos éjszakai égboltra, visszaszólt az egyik asszisztensnek, hogy menjen le, és kapcsolja ki az úszómedence világítását.
Egy perccel később a fény kialudt, és ennek rögtön érezni is lehetett a hatását, a csillagok, különösen a Tejút belsejében elhelyezkedők, sokkal tisztábban kezdtek ragyogni.
– Még mennyi? – érdeklődött Randy.
– Két másodperc.
Alig fejezte be Beau a rövid mondatot, az ég valósággal felizzott, és mint valami gigantikus tűzijáték rakétái, fénylő pontok száguldottak át rajta ezrével.
– Ugye milyen szép? – kérdezte Beau.
– Csodálatos – válaszolta Randy.
– Az utolsó hullám. Az utolsó!

14. FEJEZET

8.15

– Én még ilyet nem láttam! – zsörtölődött Jesse. – Tudják, miről beszélek. Mennyi ideig tart három fiatal embernek, hogy összekapja magát, és elinduljon reggelizni?
– Cassy a bűnös – válaszolta Pitt. – Ő volt bent évekig a fürdőszobában.
– Nem igaz! – tiltakozott rögtön a lány. – Nekem sem tartott tovább, mint Jonathannek. Ráadásul én még hajat is mostam.
– Én nem voltam bent sokáig – próbált védekezni a fiú is.
– De igen!
– Jó, jó! Elég! – állította le a vitát Jesse, majd sokkal halkabban hozzátette: – El is felejtettem, milyen az, ha kölykök vannak az ember körül.
Az éjszakát Pitt unokatestvérének a lakásában töltötték, úgy gondolván, hogy az a legbiztonságosabb hely. Jól elfértek benne; mivel Pitt és Jonathan megosztozott az egyik szobán, és csak az jelentett némi problémát, hogy a lakásban egy fürdőszoba volt.
– Hol reggelizzünk? – kérdezte a fiataloktól Jesse.
– Mi rendszerint Costához járunk – válaszolta Cassy – de gyanítom, hogy az ottani pincérnő is megfertőződött.
– Bárhová megyünk is, mindenhol találkozhatunk fertőzöttekkel – figyelmeztette a hadnagy. – Úgyhogy legyen inkább Costa. Nem akarok olyan helyre menni, ahol esetleg összefuthatok a kollégáimmal.
Kellemes, napsütéses idő fogadta őket, amikor kiléptek a házból. Jesse a bejáratnál hagyta őket, amíg elment a kocsijáért, és miután nem vette észre, hogy bárki is figyelné őket, intett nekik, hogy szálljanak be.
– Meg kell állnom valahol tankolni – mondta, miközben kikanyarodott a kocsival az úttestre.
– Megint sokan mászkálnak az utcán – állapította meg Jonathan. – Akárcsak tegnap este. És mindegyik úgy vigyorog, mintha szarba lépett volna.
– A trágárkodás már jó ideje nem divat – figyelmeztette a fiút Cassy.
– Pontosan úgy beszél, mint anyám – állapította meg Jonathan.
A benzinkútnál Jesse kiszállt, tölteni kezdte a kocsit, és hogy ne legyen egyedül, Pitt is csatlakozott hozzá.
– Észrevette; amit én? – kérdezte a hadnagy, amikor már majdnem teletöltötte a tankot. A viszonylag korai időpont ellenére meglehetősen nagy volt a forgalom.
– Az, hogy szinte mindenki influenzásnak tűnik?
– Pontosan arra gondoltam – felelte Jesse. Körülöttük szinte kivétel nélkül mindenki köhögött, az orrát szívta; és egészségtelenül sápadtnak látszott.
Néhány háztömbnyire a büfétől Jesse egy újságosbódé mellé kanyarodott, és megkérte Pittet, vegyen valamilyen lapot. A fiatalember kiszállt, és türelmesen beállt a sorba – a bódénál, akárcsak a benzinkútnál, meglepően nagy volt a forgalom. Amikor közelebb ért, észrevette, hogy a kirakott újságok fekete korongokkal vannak leszorítva, hogy ne tudja elvinni őket a szél!
Az ablakhoz érve megkérdezte az eladótól, honnan szerezte a különös papírnehezékeket.
– Helyes kis holmik, ugye?
– Honnan valók?
– Ma reggel tele volt velük az udvarom – válaszolta a férfi.
Pitt az újságot megvéve visszaszállt a kocsiba, és elmondta a többieknek is, mit hallott a fekete diszkoszokról.
– Szépen vagyunk! – állapította meg dühösen Jesse, és rögtön el is olvasta az újság első oldalán a vastag betűs szalagcímet: Terjed az enyhe influenza. – Mintha nem tudnánk enélkül is.
Cassy átvette Pitt-től az újságot, és amíg a büféhez közeledtek, összefoglalta a többieknek a cikket.
– Azt írják, hogy a betegség nagyon kellemetlen, de rövid lefolyású. Legalábbis az egyébként egészséges emberek esetében. Akiknek krónikus betegségük van, azoknak azt tanácsolják, hogy a legelső tünetek jelentkezésekor rögtön forduljanak orvoshoz.
– Sok hasznuk származik belőle! – jegyezte meg szarkasztikusan Pitt.
Costánál az egyik bejárathoz közeli bokszban telepedtek le, és Pitt és Cassy Marjorie-t kezdte kutatni a tekintetével, de sehol nem látták. Amikor Jonathannel nagyjából egykorú fiú odament hozzájuk, hogy fölvegye a rendelést, Cassy megkérdezte, mi van a pincérnővel.
– Santa Fébe utazott – válaszolta a srác. – Sokan elmentek tőlünk, nem csak ő. Ezért kellett nekem is beállnom. Stephanos vagyok, Costa fia.
Miután Stephanos a konyha felé elvonulva magukra hagyta őket, Cassy elmesélte a többieknek, hogy mit tapasztalt Santa Fében. – Mindannyian abban a kastélyhoz hasonló házban dolgoznak – mondta.
– Mit csinálhatnak? – morfondírozott Jesse.
– Természetesen megkérdeztem – válaszolta Cassy, és enyhén megvonta hozzá a vállát. – Beau azonban csak ködös általánosságokat mondott valamilyen új kezdetről, és hogy ezentúl minden jó lesz. Baromság!
– Ha jól értettem, helytelen dolog csúnyán beszélni – szólt rá a lányra Jonathan.
– Igazad van. Elnézést!
Rövid ideje voltak még csak a büfében, de Pitt már legalább tizedszer nézte meg az óráját. – Hamarosan a járványügyi központban lesznek – mondta.
– Az is lehet, hogy várniuk kell, amíg kinyit – válaszolta Cassy. – Pár órája értek Atlantába. Az időkülönbséget figyelembe véve lehet, hogy a központban csak úgy egy óra múlva kezdik a munkát.
A szomszédos bokszban ülő család szinte egyszerre kezdett köhögni, és hangosan fújni az orrát; az influenza a jelek szerint rohamléptekkel terjedt. Pitt feléjük sandított, és látta, milyen sápadtak, lázas szeműek. – Bárcsak figyelmeztethetném őket – morogta.
– Mit mondanál nekik? – kérdezte Cassy. – Azt, hogy egy bennük lakó idegen szörny életre kelt, és holnapra már nem lesznek önmaguk?
– Igazad van. Egyelőre nem sokat tehetünk. A legfontosabb a megelőzés lenne.
– Ezért döntöttünk a járványügyi központ mellett. Azt éppen ebből a célból hozták létre. Már csak azért kell imádkoznunk, hogy komolyan vegyék a dolgot, mielőtt túl késő lenne.

Dr. Wilton Marchand hátradőlt magas támlájú székén, és elgondolkodva összekulcsolta a kezét tekintélyes pocakján. Azok közé tartozott, akik elengedték a fülük mellett saját szervezetének a mértékletes táplálkozásra és a rendszeres testmozgásra vonatkozó tanácsait. Aki nem ismerte közelebbről, az inkább sikeres XIX. századi sörgyárosnak vélte volna, semmint a Szövetségi Járványügyi Központ igazgatójának.
Dr. Marchand sietve hívta össze a váratlan megbeszélésre az intézet néhány osztályának vezetőjét: Dr. Isabel Sanchezt, az influenzakutató részleg főnökét, Dr. Delbert Blacket, a különleges kórokozókkal végzett kutatások irányítóját, Dr. Patrick Delbancót, a fő víruskutatót, és Dr. Hamar Egganst, a járványmegelőzési osztály vezetőjét. Szeretett volna még másokat is ott látni a tanácskozáson, de akikre gondolt, azok vagy nem tartózkodtak a városban, vagy más feladatok kötötték le őket.
– Köszönöm – mondta Dr. Marchand Sheilának, aki éppen a végére jutott szenvedélyes hangú beszámolójának. Az igazgató körülnézett, és látta, hogy osztályvezetői a fejüket összedugva figyelmesen olvassák a Sheila által az előadást megelőzően szétosztott lapokat.
A teremben teljes volt a csönd. A doktornő a jobbra ülő Nancyre és Eugene-re pillantott, és Nancy apró biccentéssel rögtön jelezte is, hogy szerinte ragyogó munkát végzett. Eugene csak a vállát rántotta meg, és enyhén felvont szemöldökkel a szakértők felé bökött. Némán azt kérdezte, hogyan képesek olyan nyugodtan fogadni a jelenlévők a megdöbbentő információt.
– Elnézést! – szólalt is meg kis idő múlva, nem bírván tovább elviselni az elhúzódó csöndet. – Mint fizikus, hangsúlyoznom kell, hogy ezek a fekete korongok olyan anyagból készültek, aminek az előállítására a Földön nincs meg a lehetőség.
Dr. Marchand az asztal közepén álló kis tartályért nyúlt, és vizsgálgatni kezdte a benne lévő két kis diszkoszt.
– Tökéletesen biztos az is – folytatta Eugene –, hogy mesterséges anyagról van szó, nem természetesről. Más szóval, csakis valamilyen fejlett kultúrától... egy idegen kultúrától származhat! – Ez volt az első alkalom, hogy hármuk közül bármelyikük is kiejtette volna a száján az "idegen" szót. Hogy erre gondolnak, az a korábban elhangzottakból is nyilvánvaló volt, de igyekeztek elkerülni, hogy ennyire egyértelműen fogalmazzanak.
Dr. Marchand, jelezve; hogy érti, mire gondol Eugene, barátságosan elmosolyodott, és odaadta a tartályt dr. Blacknek.
– Elég nehéz – állapította meg Dr. Black, és továbbította a korongokat Dr. Delbancónak.
– És önök szerint nagyon sok ehhez hasonló tárgy bukkant fel a városukban – jegyezte még Dr. Marchand.
Sheila indulatosan a feje fölé kapta a kezét, és érezve, hogy nem bír tovább ülve maradni, felpattant a székről. – Ezrével lehetnek – válaszolta – de nem ez a lényeg! A lényeg, amit megpróbálunk elmagyarázni, az, hogy egy mindannyiunk szervezetében meghúzódó provírus okozta súlyos járvány veszélye leselkedik ránk. A provírust az általunk megvizsgált összes magasabb rendű állatban is fölfedeztük, ami azt jelzi, hogy akár évmilliárdok óta jelen lehet a Földön. A legrémisztőbb pedig az az egészben, hogy minden jel szerint idegen eredetű, valahonnan a világűrből érkezett hozzánk.
– Az összes elem, atom, testünk legkisebb porcikája is idegen eredetű – válaszolta szigorú arccal Dr. Black. – Minden földi élet visszavezethető a világűrben lejátszódó jelenségekre, a csillagok ferobbanásától a szupernovákig.
– Lehetséges – mondta Eugene. – Mi azonban nem puszta atomokról beszélünk, hanem az életnek egy konkrét formájáról.
– Pontosan! – csatlakozott a fizikushoz Sheila. – Egy vírusszerű szervezetről, amely hosszú időn át tétlenül meghúzódott a földi élőlényekben, és elsősorban az emberben.
– És amelyet önök szerint ezek a kis fekete űrhajók juttattak a Földre – tette hozzá óvatos hanghordozással Dr. Marchand.
Sheila, hogy uralkodni tudjon magán, tenyerével végigsimította az arcát. Tudta, hogy nagyon fáradt, érzelmileg ingatag állapotban van. Nancyhez és Eugene-hez hasonlóan ő sem aludt egy szemernyit sem egész éjszaka. – Tudom, hogy amit mondunk, elképesztően hangzik – folytatta, szándékosan lassan beszélve. – Ennek ellenére igaz! Ezeknek a fekete diszkoszoknak megvan az a képességük, hogy folyadékot injekciózzanak az élő szervezetbe. Sikerült is szereznünk egy cseppet ebből a folyadékból, és izolálni belőle azt a fehérjét, amelyik leginkább a prionra hasonlít.
– A prion csupán egyfajta szivacsos agyvelőbántalomnak a hordozója –jelentette ki széles mosollyal az arcán Dr. Delbanco. – Erősen kétlem, hogy a maguk fehérjéje valóban az lenne.
– Én csak azt mondtam, hogy leginkább a prionra hasonlít – vágott vissza dühösen Sheila. – Nem állítottam, hogy valóban az.
– A fehérje kapcsolatba lép a DNS-nek azzal a szakaszával, amelyet korábban kódolatlannak tekintettek – vette át sietve a szót Nancy, mert látta, hogy Sheila kezd nagyon kimerülni. – Talán az volna a leghelyesebb, ha azt mondanánk, hogy promoterként viselkedik.
– Nem tarthatnánk egy kis szünetet? – kérdezte Sheila. – Nagyon jólesne egy csésze kávé.
– Természetesen – egyezett bele rögtön Dr. Marchand. – Látják, milyen figyelmetlen is vagyok!

Beau – miközben az épület körül elterülő tágas pázsitot nézte – szórakozottan vakargatta Király füle tövét. A könyvtárszoba erkélyén állt, ahonnan jól be lehetett látni egészen a birtok kapujáig a hosszú, kanyargós utat. A betonszalagot elárasztották a nyugodt léptekkel a cháteau felé igyekvő új megtértek. Néhányan közülük integettek neki, és ő mosolyogva visszaintett.
Körbehordozva a tekintetét Beau látta, hogy kutya barátai megbízhatóan végzik a feladatukat. Örült ennek, nem akarta, hogy bármilyen váratlan, kellemetlen közjáték is adódjon.
Az erkélyről Beau visszament a földszintre, és belépett a serényen dolgozó emberekkel teli bálterembe. A termet már megfosztották minden addigi berendezésétől, és egészen másképp nézett ki, mint korábban.
Akik odabent tevékenykedtek, a legkülönbözőbb korú, a társadalom valamennyi rétegéből verbuválódott emberek voltak; és mégis összehangolt csapatként végezték a munkájukat. Beau tökéletesen elégedett volt a hatékonyságot sugárzó látvánnyal. Senki nem osztogatott utasításokat, az elvégzendő feladat pontosan rögzült mindenkinek az agyában, és a jelenlévők egy bonyolult, összetett organizmus különálló, mégis a nagy egész kicsinyített mását alkotó sejtekként tették a dolgukat.
Beau csöndben figyelte egy darabig, milyen boldogan serénykedik Randy Nite a terem közepén felállított munkapad mellett. Randy csapata különösen sokszínű volt, már ami a korösszetételt illette – a nyolcvanas éveiben járó férfitól a tízévesnél is fiatalabb kislányig mindenki megtalálható volt benne. Bonyolult elektronikai berendezéseket szereltek a fejükön viselt, a szemsebészekére emlékeztető nagyítóberendezés segítségével.
Odament hozzájuk.
– Szevasz, Beau! – köszönt rá vidáman Randy, miután észrevette. – Csodálatos napunk van, ugye?
– Tökéletes – válaszolta Beau a Nite-éhoz hasonló lelkesedéssel. – Bocsáss meg, hogy zavarlak, de délután szükségem lenne rád! Az ügyvédeid jönnek különböző okmányokkal, amelyeket alá kellene írnod. A maradék anyagi eszközeidet is át akarom irányíttatni az intézet céljaira.
– Semmi gond – válaszolta könnyedén, némi műanyag port törölve le a szemöldökéről Randy. – Néha arra gondolok, máshová kellene vinni ezeket a berendezéseket, nehogy a bontási munkák kárt tegyenek bennük.
– Valószínűleg igazad van – értett egyet vele Beau. – A bontásnak azonban hamarosan vége.
– A másik gond, hogy a szerszámaink nem olyan precízek, mint amilyenek kellenének.
– Sajnos azt kell használnunk, amit meg tudunk szerezni tőlük – felelte Beau. – Azt előre tudtuk, hogy a pontosságukkal lesznek gondjaink. De nem baj, amink nincs, azt majd magunk kifejlesztjük.
– Rendben – mondta Randy, de a hangján érezni lehetett, hogy nem sikerült teljesen meggyőzni.
– Ejnye már, Randy! – szólt rá Beau. – Nyugalom! Minden a legnagyobb rendben lesz.
– Hát; a teremmel tényleg remekül haladnak. – Nite elégedetten körbehordozta a tekintetét. Egészen másképp néz már ki. Az ügynök mesélte, hogy valamelyik híres franciaországi palota báltermének a mintájára csinálták.
– Sokkal fontosabb célt fog szolgálni, ha befejeztük, amit elkezdtünk – válaszolta Beau, és barátságosan hátba veregette Randyt. – Ne hagyd, hogy feltartsalak! Ha megjöttek az ügyvédeid, találkozunk.

Stephanos összeszedte Cassy, Pitt, Jonathan és Jesse elől a piszkos tányérokat. Mielőtt elvitte volna őket, a hadnagy kért még egy csésze kávét, és a fiú rögtön vissza is sietett a pult mögé, hogy elkészítse.
– Hallottátok; hogyan köhögött, mielőtt az asztalunkhoz jött volna? –kérdezte Cassy.
– Rajta is kezd kitörni a betegség – értett egyet Pitt.
– De nem is csodálkozom rajta. Amikor utoljára itt voltunk, láttuk, hogy az apja már megkapta.
– Pokolba a kávéval! – szólalt meg indulatosan Jesse. – A hátam is borsózik ettől a helytől. Tűnjünk innen!
Felálltak, a hadnagy az asztalra hajította a borravalónak szánt összeget. – A vendégeim voltak – mondta, és a számlát magához véve a kassza felé indult.
– Szerinted mit csinál most Beau? – kérdezte Cassytől Pitt, miközben Jesse után mentek.
– Gondolni sem akarok rá – válaszolta a lány.
– Egyszerűen képtelen vagyok elhinni, hogy a legjobb barátom a vezetője ennek az egésznek.
– Nem is ő vezető! – csattant fel idegesen Cassy. – Nem is ő többé. A vírus ellenőrzi.
– Igazad van – értett egyet rögtön a fiatalember. Tudta, hogy érzékeny pontot érintett, és nem akart még több fájdalmat okozni Cassynek.
– Ha a járványügyi központ bekapcsolódik a kutatásba, gondolod, hogy találnak valamilyen gyógyszert, vakcinát?
– A vakcinák a betegségek megelőzésére valók, nem a gyógyításukra – válaszolta Pitt.
Cassy megállt, és már-már reménytelen elkeseredést mutató arccal nézett rá. – Tehát nem hiszed, hogy megtalálják a gyógyszert?
– Hát, vannak vírusellenes szerek – felelte Pitt, és ügyelt rá, hogy a hangja bizakodónak tűnjön. – Szóval, lehetséges.
– Annyira szeretném! – fakadt fel Cassyből a sóhaj.
Pitt kellemetlen érzéssel nagyot nyelt. Énjének egy önző, kis darabja – Cassy iránti érzései miatt – örült Beau távozásának, ugyanakkor fájt neki, hogy a lány annyira szenved. Hogy megpróbálja vigasztalni, érte nyúlt, magához szorította, és Cassy hozzá is bújt.
– Hé! Figyeljék csak! – szólt rájuk Jesse; és anélkül hogy odanézett volna, figyelmeztetően megveregette Pitt vállát. A hadnagy tekintete a pénztár mögött a polcon álló, kis képernyős televízióra szegeződött.
Pitt és Cassy elengedte egymást, Jonathan is odalépett melléjük, és együtt kezdték hallgatni a CNN legfrissebb hírét.
– Ebben a pillanatban kaptuk a jelentést – mondta a műsorvezető. – Mára virradó éjszaka korábban soha nem tapasztalt, a fél világot beborító meteoresőt észleltek Európa legnyugatibb csücskétől a Hawaii-szigetekig. A csillagászok szerint világméretű jelenségről van szó, amit a Föld többi részén csak azért nem észleltek, mert ott éppen nappal volt. Az ok ismeretlen, a jelenség tökéletesen váratlanul érte a csillagászokat. Mihelyt újabb információkat kapunk erről a szokatlan tüneményről, haladéktalanul közöljük őket.
– Lehet valami köze a... tudják; mihez – fordult a többiekhez Jonathan.
– Újabb fekete korongokra gondolsz? Könnyen meglehet – válaszolta a hadnagy.
– Jézusom! – nyögött fel Pitt. – Ha valóban róluk van szó, akkor most már az egész világot beterítették.
– Képtelenség lesz megállítani! – mondta elkeseredett fejcsóválással Cassy.
– Valami baj van? – kérdezte a levertségük láttán Costa; a bisztró tulajdonosa. Jesse, aki eredetileg hosszú sorba állt be, végre eljutott odáig, hogy fizethessen.
– Semmi – válaszolta sietve Pitt. – Remek volt a reggeli.
Kiegyenlítette a számlát, és gyorsan elhagyták a bisztrót.
– Látták, hogyan vigyorgott? – kérdezte odakint a többiektől Jonathan. – észrevették, milyen mesterkélt volt a mosolya? Fogadok öt dollárba, hogy ő is megfertőződött már.
– Fogadj valaki mással! – felelte Pitt. – Mi már tudjuk, hogy ő is közülük való.

A rövid szünet után, amit Sheila és Nancy arra használt föl, hogy a női mosdóban az arcát megmosva kissé felfrissítse magát; a trió visszatért Dr. Marchand irodájába. Sheila még mindig túlságosan felindult volt a kezdeti kudarc miatt, ezért Nancy kezdett beszélni.
– Tudjuk, hogy amit mondunk, az meglehetősen meseszerű, és a jelentésünk sem hemzseg a konkrét adatoktól. Vegyék ugyanakkor figyelembe, hogy szakemberek vagyunk, akiknek a hozzáértését eddig senki nem vonta kétségbe, és azért jöttünk, mert valóban nagyon aggódunk. A jelenség, amiről beszámoltunk, valóban létezik.
– Eszünkbe sem jutott megkérdőjelezni a szándékukat – válaszolta Dr. Marchand. – Csupán a következtetéseikkel nem értünk maradéktalanul egyet. A szakértőnk járt már önöknél, és a jelentése ismeretében – az igazgató az előtte heverő, egyoldalas dokumentumra mutatott – meglehetősen szkeptikusak vagyunk. Dr. Horn tapasztalatai szerint önöknél az influenzának viszonylag enyhe válfaja bukkant föl. Következtetését megerősítette az a kimerítő beszélgetés is, amit a kórházuk igazgatójával, Dr. Halprinnal folytatott.
– Az ő látogatására még azt megelőzően került sor, hogy fölismertük volna, mivel is állunk szemben – válaszolta Sheila. – Egyébként amikor találkoztak, Dr. Halprin már maga is beteg volt. Igyekeztünk ezt megértetni az önök szakértőjével is.
– A jelentésük meglehetősen vázlatos – mondta a doktornőnek Dr. Eggans, lecsapva a dossziét az asztalra. – Főleg föltételezések vannak benne, és nagyon kevés tény. Mindazonáltal...
Sheilának komoly erőfeszítésébe került, hogy ne pattanjon föl indulatosan, és ne hagyja ott a megbeszélést. Képtelen volt fölfogni, hogyan tudták elérni magas beosztásukat azok a tehetetlen, középszerű, mindenben kifogást kereső alakok, akikkel szembe találták magukat.
– Mindazonáltal érdekes annyira – folytatta gondosan ápolt, tömött szakállát végigsimítva Dr. Eggans – hogy hasznosnak tartsam a helyszínen utánanézni a dolognak, és személyes ismereteket szerezni róla.
Sheila nem volt biztos abban, hogy jól hallotta a járványmegelőzési osztály vezetőjének a szavait, és némi biztatást várva Nancyhez fordult. Nancy, ügyelve arra, hogy ne legyen túl feltűnő, a győzelem jeleként feltartotta kinyújtott hüvelykujját.
– Átadták ezt a jelentést más kormányzati szervnek is? – kérdezte Dr. Marchand, és szórakozottan belelapozott az előtte fekvő dokumentumba.
– Nem! – felelte nyomatékosan Sheila. – Egyetértettünk abban, hogy az önök központjához kell először eljuttatni.
– A külügyminisztérium és a szövetségi tisztiorvos sem kapott belőle?
– Nem – erősítette meg Sheila szavait Nancy.
– Megpróbálták-e már meghatározni a fehérje aminosav-összetételét? – érdeklődött Dr. Delbanco.
– Még nem – felelte Nancy – de nem hiszem, hogy az különösebb nehézséget okozna.
– Meghatározták, hogy gyógyulás után elkülöníthető-e a vírus a beteg szervezetéből? – folytatta Dr. Delbanco.
– Tudják, milyen jellegű reakció alakul ki a fehérje és a DNS között? – kérdezte Dr. Sanchez.
Nancy elmosolyodott, és kis türelmet kérve föltartotta a kezét. – Egy kicsit lassabban, ha lehet! – mondta. – Egyszerre csak egy kérdésre tudok válaszolni.
A kérdések azonban villámsebesen követték egymást: Nancy mindent elkövetett, hogy minél alaposabb választ adjon rájuk, és amikor csak tudott, Eugene a segítségére sietett. Sheila egy ideig csak azzal volt elfoglalva, hogy Nancy teljesítményét csodálja, ám miután már vagy tíz perc is eltelt, és a kérdések egyre hipotetikusabbakká váltak, kezdte úgy érezni, hogy valami nagyon nincs rendben.
Mély lélegzetet vett, és arra gondolt, hogy talán túl fáradt, a kérdések talán egészen természetesek a tudományos kutatásra beállított agyú szakemberek részéről. Az igazi gondot az jelentette a számára, hogy ő nem elméletieskedést, hanem gyors cselekvést várt. A járványügyi központ vezetői ezzel szemben éppen afelől faggatták Nancyt, hogyan jutott eszébe azzal a bizonyos fehérjével éppen DNS-vizsgálatot végezni.
Sheila, a beszélgetést csupán fél füllel hallgatva, engedte, hogy a tekintete szabadon körbekalandozza a szobát. A falakon a kutatóintézetekben megszokott diplomák, működési engedélyek, tudományos kitüntetésekről szóló oklevelek függtek, néhány fényképpel együtt, amelyek Dr. Marchandot ábrázolták az elnök, illetve más vezető politikusok társaságában. Sheila pillantása éppen egy félig nyitott ajtóra esett, és Dr. Clyde Hornt pillantotta meg mögötte. Azonnal megismerte, nem kis részben erősen kopaszodó feje búbjának köszönhetően.
Mihelyt a tekintetük találkozott, Dr. Horn arcán széles, fülig érő mosoly jelent meg. Sheila ezzel szemben zavartan pislogott, és mire – pillanatnyi szünet után – kitisztult a látása, Dr. Horn már nem volt ott. Elképedve csukta be újból a szemét, és kérdezte meg magától, hogy a fáradtság, a régóta tartó idegfeszültség nem okozott-e nála hallucinációt. Nem volt biztos abban, hogy nem, de Dr. Horn arca felidézte benne azt a jelenetet, amikor a kutató Dr. Halprin társaságában távozott az irodájából. Még az igazgató hangját is tisztán hallotta, mintha az eset csak egy órája történt volna: – Arra is szeretném megkérni, vigyen el valamit Atlantába. Olyasmiről van szó, ami egész biztosan nagyon fogja érdekelni a járványügyi központot.
Sheila szeme villámgyorsan fölpattant; egészen biztosan meg volt győződve arról, hogy Dr. Halprin, amikor ezt mondta, egy kis fekete diszkoszra gondolt. Végigjártatta a tekintetét a járványügyi központ vezetőin, és közben ugyancsak teljes bizonyossággal tudta; hogy ők is megkapták már a fertőzést. Nem a járvány megfékezése érdekében akartak minél több információt kiszedni Nancyből és Eugene-ből, hanem azért, hogy felmérhessék, meddig jutottak el a kutatásban.
Gyors elhatározással felállt, karon ragadta Nancyt, és határozott hangon rászólt: – Jöjjön, Nancy! Úgy érzem, pihennünk kellene kicsit.
Nancy, a közbeszóláson meglepődve, kiszabadította a karját; és nem titkolt indulattal a hangjában odasúgta: – Mi a baj?! Végre sikerült kicsit előbbre jutnunk.
– Rettenetesen kimerültek vagyunk, Eugene – fordult a férjéhez Sheila. – Szükségünk volna pár órai alvásra. Maga ezt biztosan megérti, ha Nancy nem is!
– Valami baj van, Dr. Miller? – érdeklődött a szemöldökét felvonva Dr. Marchand.
– Semmi – válaszolta Sheila. – Csupán rájöttem, milyen fáradtak vagyunk, és hogy fölöslegesen raboljuk az idejüket mindaddig, amíg ki nem pihentük magunkat kicsit. Némi alvás után biztosan kielégítőbb válaszokat fogunk tudni adni a kérdéseikre. Idefelé jövet láttam a közelben a Sheraton Inn szállodát. Mindenkinek az volna a legjobb, ha megszállnánk benne, és összeszednénk magunkat.
Marchandhoz lépett, és a Sellersékkel közösen elkészített jelentésért nyújt, az igazgató azonban rátette a dokumentumra a kezét, és visszatartotta. – Ha nem haragszik, szeretnénk alaposan áttanulmányozni, mialatt maguk pihennek.
– Nagyszerű! – vágta rá rögtön Sheila, és Nancyhez visszamenve újból megfogta az asszony karját
– Sheila, azt hiszem... – kezdte Nancy, de félbe is hagyta a mondatot, mert a tekintete találkozott a doktornőével. Meglátva a rendkívüli elszántságot, rájött, hogy Sheila már tud valamit, amit ő még nem, és úgy döntött, engedelmeskedik.
– Mi volna, ha ebéd után folytatnánk? – kérdezte az intézet vezetőitől Sheila. – Mondjuk, egy és kettő között.
– Azt hiszem, az időpont tökéletesen megfelel – válaszolta Dr. Marchand, és a munkatársai is egyetértően bólogattak.
Eugene, látva a felesége és Sheila közötti néma párbeszédet, hátradőlt a székén, és lazán keresztbe vetette a lábát. – Mi volna, ha én itt maradnék? – kérdezte.
– Jössz velünk! Neked is szükséged van a pihenésre! – válaszolta ellentmondást nem tűrő hangon Nancy. Rögtön talpra is rángatta a férjét, majd a vendéglátókra mosolygott, akik hasonló kedvességgel viszonozták a gesztust.
Sheilával az élen hagyták el Dr. Marchand irodáját, átmentek a titkárságon, majd végig a jellegtelen, "intézményi zöldre" festett folyosón.
A liftnél Eugene felháborodottan mondani akart valamit, de Nancy villámgyorsan beléfojtotta a szót.
– Legalább addig maradjon nyugton, amíg a kocsihoz érünk! – sziszegte oda Sheila.
A liftbe beszállva rámosolyogtak a bent lévőkre, és azok nemcsak a mosolyukat viszonozták rögtön, hanem kedvesen meg is kérdezték, hogy mit szólnak a ragyogó időhöz.
Amikor beültek a gépkocsiba, Eugene már csak nagyon nehezen uralkodott magán.
– Mi történt?! – kérdezte felháborodva, miközben elfordította a slusszkulcsot. – Majdnem egy óránkba telt, amíg sikerült fölkeltenünk az érdeklődésüket, aztán egyik pillanatról a másikra felállunk, és közöljük, hogy nekünk pedig pihenésre van szükségünk!
– Mind megkapták a fertőzést – válaszolta Sheila.
– Kivétel nélkül.
– Biztos ebben? – kérdezte elképedve Eugene.
– Tökéletesen. A legkisebb kétségem sincs felőle.
– Azt hiszem, a Sheraton Innt inkább kihagyjuk – szólt közbe Nancy.
– De mennyire hogy ki! – csatlakozott hozzá Sheila: – Indulás vissza, a repülőtérre! Ugyanott vagyunk, ahol elkezdtük.

Az újságírók az intézet külső kapujánál gyülekeztek. Bár senki nem hívta őket, Beau biztos volt az érkezésükben, csak azt nem tudta, melyik napon számítson rá. Amikor a kapuügyeletet teljesítő fiatalember fölhívta, és szólt, hogy ott vannak, Beau utasította, hogy tartsa vissza őket még vagy negyedóráig, hadd menjen eléjük. Nem akarta ugyanis, hogy bárki idegen lássa a báltermet. Egyelőre nem.
Amikor a kaputól kezdődő kis erdő szélén; a bevezető úton szembetalálta magát a riporterekkel, Beau igencsak meglepődött a számukon. Tíz-tizenöt emberre számított, ám ehelyett legalább ötvenen voltak, napilapok, magazinok és televíziós állomások képviselői vegyesen: Mindegyiküknél mikrofon volt, és legalább tíz embernél videokamera is.
– Ez tehát az Új Kezdet Intézete – mondta Beau, és széles, elegáns karmozdulattal a nem túl messze emelkedő cháteau-ra mutatott.
– Amennyire tudjuk, jelentős átalakítási munkákba kezdtek – válaszolta az egyik újságíró.
– Nem mondanám, hogy különösebben jelentősek, de igaza van, el akarunk végezni néhány, az igényeinkkel összhangban álló változtatást.
– Megnézhetnénk belülről is az épületet?
– Ma sajnos nem – válaszolta Beau. – A látogatás zavarná a meghatározott terv szerint zajló munkát.
– Ezek szerint a nagy semmiért utaztunk ide – jelentette ki elégedetlenül egy másik riporter.
– Nem hiszem, hogy ez így, ebben a formában igaz lenne. Láthatják, hogy az Intézet létezik, konkrét valóság, és nem csupán a képzelet szüleménye.
– Igaz, hogy ma már a Cipher Software összes anyagi eszközével az Új Kezdet Intézete rendelkezik? – hangzott a következő kérdés.
– Többé-kevésbé – válaszolta kitérően Beau. – Azt hiszem, ezt a kérdést Mr. Randy Nite-nak kellene inkább föltennie.
– Szeretnénk, ha volna rá módunk! – kiabálta be a csoport közepéről egy másik újságíró. – Őt azonban egyszerűen nem lehet elérni! Egy teljes napom ment rá – eredménytelenül – hogy megbeszéljek vele egy interjút.
– Tudom, hogy nagyon elfoglalt – válaszolta Beau. – Teljes erővel belevetette magát az intézet céljainak megvalósításába. Remélem ugyanakkor, hogy rá tudom venni, fogadja önöket záros határidőn belül.
– Mit jelent az, hogy új kezdet? – kérdezte egy különösen kétkedő újságíró.
– Pontosan azt, amit ezek a szavak takarnak – válaszolta Beau. – Az alapja az a felismerés, hogy végre komolyan kell venni ennek a bolygónak a problémáit. Az emberiség egészen mostanáig szörnyű pusztítást végzett, miként arról a környezetszennyezés, az ökoszisztéma tönkretétele, a szakadatlanul egymásnak feszülő indulatok, háborúk is tanúskodnak. A napjainkra kialakult helyzet változtatásért, vagy ha úgy tetszik, új kezdetért kiált, és az intézet pontosan azt a feladatot tűzte maga elé, hogy kezdeményezője legyen ennek a változtatásnak.
A cinikus beállítottságú riporter sokat sejtetően elmosolyodott. – Érezni magán, hogy gyakorlott szónok – mondta, némi elismeréssel a hangjában. – Gördülékenyen fogalmaz, talán még igaz is, amit mond, legalábbis amit az emberiség csődjéről mesélt. Nevetséges ugyanakkor, hogy ezen egy ilyen – már elnézést – isten háta mögötti vidéken lévő intézet akar változtatni. Ez az egész vállalkozás, a szolgálatába szegődött agymosott emberekkel együtt engem leginkább valami új, eszementeknek való kultuszra emlékeztet.
Beau, a pupilláit a lehető legtágabbra nyitva, rászögezte a tekintetét a riporterre; és lassú léptekkel, a körülötte állókról tudomást sem véve feléje indult. A legtöbben, akik az útjába estek, félreléptek előle, másokat ő tolt oldalra. Pontosabban nem is tolt, csupán nem állt meg; hanem tudomást sem véve róla, áthatolt az előtte tornyosuló akadályon. A riporter dacosan állta a tekintetét, és nyugodtan bevárta, hogy odaérjen hozzá, miközben a körülöttük álló kollégái elnémultak; és kíváncsian várták, mi lesz a vége az összecsapásnak. Beau elhessegette a kísértést, hogy az illető grabancát megragadja, és ellentmondást nem tűrő hangon tisztelettudóbb hangot követeljen tőle. Úgy döntött, jobb lesz, ha a makacskodót magával viszi és megfertőzi.
Már éppen ott tartott, hogy cselekedjen, amikor hirtelen meggondolta magát. Rájött ugyanis, hogy sokkal könnyebb lesz mindannyiukat megfertőzni. Nem kell hozzá más, mint hogy a látogatás emlékeként egy-egy fekete korongocskát ajándékozzon nekik.
– Elnézést, Beau! – szólt a háta mögül egy sietve érkező, nagyon vonzó megjelenésű fiatal nő. Veronica Patersonnak hívták, és futva tette meg a cháteau-tól az erdőcske széléig az utat. A képzeletet erősen megmozgató, egybeszabott öltözéket viselt, amit mintha porlasztóval permeteztek volna rá karcsú, igézően formás testére. A jelenlévők kivétel nélkül elismerő pillantásokat vetettek felé, és különösen a férfi riporterek tekintete tapadt rá szorosan, lázas csillogással.
A lány kissé félrevonta Beau-t, és közölte vele, hogy azonnal vissza kell mennie az épületbe, mert nagyon fontos telefon vár rá.
– Elbírsz ezekkel az újságírókkal? – kérdezte tőle a fiatalember.
– Minden gond nélkül.
– Ügyelj, hogy be ne tegyék hozzánk a lábukat!
– Természetesen – felelte Veronica.
– Távozáskor pedig adj nekik ajándékot! Kapjon mindegyik egy-egy korongot! Ha érdeklődnek, mi az, mondd nekik, hogy az emblémánk! – adta ki az újabb utasítást Beau.
– Tetszik az ötlet – válaszolta mosolyogva a lány.
– Elnézésüket kérem! – fordult vissza az összesereglett riporterekhez Beau. – Váratlanul közbejött valami, és el kell mennem, de biztos vagyok benne, hogy még találkozunk. Miss Paterson itt marad, és válaszol a további kérdéseikre. Mielőtt távoznának, mindenki kap tőle egy kis ajándékot, emlékéül annak, hogy voltak olyan kedvesek, és fölkeresték az intézetünket.
A bejelentést követően izgatottan előadott kérdések özöne zúdult Beau-ra, de ő csak szívélyes mosollyal intézte el őket, és hátat fordított az újságíróknak. Elegendő volt csupán egyet pattintania az ujjával, Király – miután némileg távolabb elhasalva türelmesen végigvárta, hogy a gazdája befejezze a beszélgetést – rögtön ott termett mellette, és engedelmesen követte.
Beau – a népes csoporttól távolodva – füttyentett is egyet, és a parkban kószáló kutyák egy része azonnal fölfigyelt. Nekik is pattintott egyet, az újságírók felé mutatott, és a megtermett állatok, a feladatukat rögtön értve, körbevették a csoportot, és éber tekintetüket rájuk szegezve leültek.
A házhoz érve Beau egyenesen a könyvtárba ment, Dr. Marchand közvetlen számát tárcsázta, és a kapcsolás villámgyorsan meg is történt.
– Nemrég mentek el – közölte a járványügyi központ igazgatója. – Váratlanul szakították félbe a megbeszélést, és közölték, hogy pihenni szeretnének kicsit. Úgy volt, hogy a Sheraton Innbe mennek, de nem. Az előbb érdeklődtem, és azt mondták, hogy nem is látták őket.
– Magánál van a jelentés? – kérdezte Beau.
– Természetesen.
– Semmisítse meg!
– Velük mi legyen? – érdeklődött az igazgató. – Állítsuk meg őket?
– Minden lehetséges eszközzel. Ne kérdezzen olyasmit, amire előre tudja a választ!
– Igaza van – nyugtázta nevetve a rendreutasítást Marchand. – Tekintse úgy, hogy még nem szabadultam meg teljesen a diplomatikusságra törekvő, gyönge emberi természetemtől!

A délelőtt közepén jártak, és Atlantában sokkal enyhébb volt a forgalom, mint a csúcsforgalmi órákban, ám még így is messze felülmúlta azt, amihez Eugene hozzászokott.
– Miért olyan agresszív itt mindenki?! – kérdezte a szelíd fizikus, az eléjük lépten-nyomon bevágó, a legkisebb rést is rögtön kihasználó gépkocsikra utalva.
– Remekül csinálod, drágám! – igyekezett megnyugtatni Nancy, bár maga is látta, milyen közel kerültek egy másik gépkocsi hátuljához az előző kereszteződésnél.
Sheila mindezzel csöppet sem törődött, azzal volt elfoglalva, hogy a hátsó ablakot figyelte.
– Követ bennünket valaki? – kérdezte Eugene, miután a belső visszapillantó tükörben észrevette, hogy a doktornő tekintete egyfolytában mögéjük szegeződik.
– Nem hiszem – felelte Sheila. – Azt hiszem, bevették a mesét, hogy pihenésre van szükségünk. Végül is, a dolog egészen elfogadhatóan hangzott. Aggaszt ugyanakkor, hogy már tudják, tisztában vagyunk a körülményekkel. Akár úgy is mondhattam volna, hogy "tudja".
– Úgy beszél, mintha egyetlen, szoros egységet alkotó organizmusról lenne szó – mondta némileg meghökkenve Eugene.
– A fertőzésen átesettek szemmel láthatóan arra törekszenek, hogy mindent közösen csináljanak – válaszolta Sheila. – Meglehetősen ijesztő látvány. Mintha maguk is vírusok csapatává váltak volna, amely a közös cél megvalósításán munkálkodik. Mondhatnám azt is, olyanok, mint a hangyaboly egyedei – mindannyian pontosan tudják, mit csinál a többi, és következésképp azt is, hogy nekik mi a feladatuk.
– Azt akarja ezzel mondani, hogy a megfertőzöttek között szoros érintkezési lánc van? – kérdezte Eugene. – Ha az idegen életforma egymástól külön álló szervezetek összessége, akkor az élet szerveződésének egy az általunk megszokottól gyökeresen eltérő válfajával állunk szemben. Még az is lehet, hogy a kritikus tömeg eléréséhez csupán meghatározott számú megfertőzött organizmusra van szükség!
– Magából most a fizikus beszél, és amit mond, az nekem túlságosan is elméleti – felelte Sheila. – Egyébként pedig; figyeljen néha a vezetésre is! Már megint túl közel kerültünk ahhoz a kis piros kocsihoz!
– Egy dolog biztos – szólt közbe Nancy. – Bármilyen legyen is a szervezettségének a foka, nem feledkezhetünk meg arról, hogy az élet megnyilvánulási formájával van dolgunk. Ez pedig azt jelenti, hogy az önfenntartás ösztönének igen erősen jelen kell lennie benne.
– Az önfenntartáshoz pedig hozzátartozik az ellenség felismerése és megsemmisítése – tette hozzá Sheila. – Például a miénk!
– Megnyugtató gondolat! – nyugtázta a hallottakat enyhe borongással Nancy.
– Mihez kezdünk, ha már kint leszünk a repülőtéren? – kérdezte Eugene.
– Szabad a vásár! – válaszolta a doktornő. – Ugyanott tartunk, ahonnan elindultunk. Találnunk kell valakit, vagy valamilyen szervezetet, amelyik meghallgatja, amit mondunk, és képes arra, hogy cselekedjen.
Sheila oldalra nézett, és mint akit darázs csípett – meg; úgy rándult össze a korábban velük párhuzamosan haladó; de abban a pillanatban eléjük bevágni készülő kis piros kocsi vezetőjének az arcába nézve.
– Jézusom! – kiáltott megdöbbenve.
– Mi történt?! – kérdezte, a fejét riadtan feléje fordítva Nancy.
– A piros kocsi vezetője! – kiáltotta Sheila. – A szakállas, a járványügyi osztály vezetője a központból! Hogy is hívják?!
– Hamar Eggans – válaszolta Nancy, és egyből oldalra is nézett. – Igaza van! Tényleg ő az. Gondolja, hogy meglátott bennünket?
Alig hangzott el a kérdés, a kis piros kocsi be is vágott eléjük, és hajszál híján összeütköztek vele. Eugene, a féket vadul taposva, elkeseredve káromkodott.
– A fekete kocsi! Balra! – kiáltott fel Nancy. – Szerintem Delbanco ül benne!
– Jaj, ne! Jobbra is van egy! –jelezte az újabb veszélyt Sheila. – Dr. Black, abban a fehér kocsiban! Körbevettek bennünket!
– Mit csináljak?! – kérdezte pánikba esve Eugene. – Mögöttünk is vannak?
– Rengeteg kocsit látok – felelte az ülésen forgolódva Sheila – de egyik vezető sem ismerős.
Alig fejezte be a mondatot, Eugene vadul ismét a fékre lépett. Az apró, ennél sokkal finomabb bánásmódhoz szokott négyhengeres bérelt kocsi az erőszakos vezetői parancstól megcsúszott, jobbra-balra kezdett imbolyogni, és sivító kerekekkel többször is súrolta a járdaszegélyt.
Az erőszakos fékezés ellenére sem állt meg teljesen, és bár a mögötte haladó kocsi enyhén hozzákoccant, Eugene-nek sikerült elérnie, amit akart. A járványügyiek későn ismerték fel a helyzetet, és mire észbe kapva fékezni kezdtek, már jócskán megelőzték őket. Előttük némi szabad tér nyílt, és Eugene, a helyzetet gyorsan kihasználva, egyből balra kapta a kormányt, hogy megforduljon.
Nancy, látva a feléjük tartó kocsikat, rémülten felsikoltott, Eugene azonban a gázba lépett, és az összeütközést csupán hajszálnyival elkerülve bevágtatott egy szűk, szeméttel és szemeteskukákkal teli mellékutcába. A sikátor annyira szűk volt, hogy az autó éppen elfért benne, és miközben előrevágtattak, vadul jobbra-balra döntögették a szemetestartályokat és a kidobott holmikkal teli nagy kartondobozokat.
Nancy és Sheila egy ideig szóhoz sem tudott jutni, csak markolták vadul maguk alatt az ülést.
– Jézusom! Eugene! – sikoltott fel rémülten Nancy, miután a kocsi nekivágódott egy nagyobb tartálynak, és fel is dobta úgy, hogy visszahullva egyenesen a műanyag napfénytetőre zuhant.
Eugene kétségbeesett erőfeszítéssel markolta a kormányt, megpróbálva a számtalan akadály ellenére is egyenesben tartani a kocsit. Bármennyire küszködött is azonban, az apró jármű többször is végigsúrolta a körülötte szorosan összezáródó házfalakat, és közben hátborzongatóan éles hangot hallatott, mint amikor valaki végighúzza a körmét a fényesre törölt iskolai táblán.
A sikátor végét első ránézésre üresnek látva Eugene megkockáztatta, hogy visszapillantó tükörbe nézzen, és legnagyobb rémületére azt látta, hogy a piros autó, utánuk eredve, szintén bekanyarodik a szűk átjáróba.
Még magához sem tért azonban, amikor Nancy rákiáltott: – Nézd! – Az asszony ujja rémülten mutatott előre.
Eugene a jelzett irányban egy fehérre festett, az úttest végét lezáró vasláncot látott villámsebesen közeledni. Mivel érezte, hogy nincs más lehetősége, rákiáltott a két nőre, hogy kapaszkodjanak, és teljes erővel ránehezedve a padlóig nyomta a gázpedált.
Az apró kocsi remekül reagált a vezetői parancsra, és mintha rugó lökte volna ki, villámsebesen nekilódult. Az ütés erejétől Eugene, és a mellette ülő Nancy nekipréselődött a biztonsági övének, a mögöttük helyet foglaló Sheila pedig kis híján összetörte magát ülésük háttámláján.
Az autó azonban – hűtőjén széttört láncszemekkel – átjutott az akadályon, és hatalmas porfelhőt kavarva kivágódott egy beépítetlen, némi csenevész fűvel borított területre. Hevesen nyikorgó kerekekkel még egy ideig jobbra-balra kanyargott ugyan, de Eugene – minden vezetői tudását összeszedve – végül is képes volt megakadályozni, hogy felboruljon.
A város belsejében lévő, nyilván beépítésre szánt terület mintegy száz négyzetméternyi lehetett, és egyetlen fa sem volt már rajta. Maguk előtt Eugene csupán enyhe, alacsony bozóttal benőtt emelkedőt látott, mögött – a maga megszokott, élénk utcai forgalmával – a város húzódott. A dombocska ellenére – a megálló járművek tetejét figyelve – még azt is pontosan meg lehetett állapítani, mikor váltanak tilosra, vagy mutatnak szabadot a közlekedési lámpák.
Csontszárazra szikkadt szájjal, az erőfeszítéstől sajgó alkarral Eugene megkockáztatta, hogy hátrapillantson – a piros autó és a fehér szorosan a nyomában már a széttört lánckerítésnél járt.
Jobb ötlete nem lévén Eugene úgy döntött, hogy keresztülvágtat a kis dombon, és beleveti magát a túlsó oldalon hömpölygő forgalomba, ám az ismeretlen terep meghiúsította a tervét. A talaj túlságosan puhának bizonyult, és a kis kocsi nem tudott nekilódulni. Kerekei a gázadásra kipörögtek, és végül olyan mélyre ásták magukat, hogy már remény sem maradt a továbbjutásra. Egy utolsó, elkeseredett erőfeszítés hatására még oldalt fordultak, aztán némi pörgés után végleg megfeneklettek a maguk csinálta dagonyában. Fölismerve, hogy mi történt, az autó mindhárom utasa mozdulatlanná dermedt a rémülettől.
Pár pillanat múlva Eugene volt az első, akinek sikerült összeszednie magát. Oldalra nyúlva megszorította a felesége karját, és miután az – mint aki mély álomból ébred – megrázta magát, hátrafordult Sheilához. A doktornő szemmel láthatóan kába volt még kissé, de egyéb baja nem esett.
Eugene gyorsan kioldotta a biztonsági övét, reszkető lábakkal kiszállt a kocsiból, és a kerítés felé nézett. A piros kocsi vezetője nyilván rosszul mérte be az általuk ütött rést, mert beleakadt az egyik szélébe, és tisztán lehetett hallani, amint erős gázt adva, vadul sikoltozó kerekekkel megpróbálja kiszabadítani fogságából az autót.
– Gyerünk! – kiáltott rá a két nőre Eugene. – Maradt még némi esélyünk! Ha elérjük a domb mögötti utcát, eltűnhetünk a forgalomban.
Miközben Nancy és Sheila elővergődött a mozdíthatatlanná vált kocsiból, újból hátranézett, és látta, hogy a szakállas férfi is feladja a reménytelennek bizonyuló küzdelmet, és kiszáll a volán mögül.
– Gyorsan! – sürgette a két nőt Eugene, és közben egyetlen pillanatra sem vette le a tekintetét a szakállasról. Arra számított, hogy Dr. Eggans inaszakadtából feléjük fog futni, és nagyon meglepődött, amikor azt látta, hogy visszanyúl a kocsiba, és elővesz belőle egy, az általuk hozott fekete korongokra gyanúsan emlékeztető tárgyat.
A mozdulattól némileg zavarodottan, meredt szemmel figyelt tovább, miközben Nancy és Sheila egymást támogatva már a dombocska teteje felé tartott. Pár másodperccel később aztán még jobban megdöbbent, mert tisztán látta az apró, fekete diszkoszt – ott lebegett előtte szabadon a levegőben.
– Gyere már, Eugene! – kiáltott vissza neki Nancy az enyhe lejtő tetejéről. – Mire vársz?!
– Egy fekete korong van itt! – kiáltott vissza a feleségének Eugene. Közben látta, hogy a kis fekete tárgy vadul pörögni kezd, és a sebessége akkorára fokozódik, hogy a peremén elhelyezkedő kitüremkedések egyetlen, összefüggő csíkká olvadnak össze.
A diszkosz közelített a férfihoz, akinek a bőre ettől enyhén bizseregni kezdett.
– Eugene! – sürgette újból a férjét Nancy.
Eugene hátrébb lépett, és közben egyetlen pillanatra sem vette le a szemét a különös, lassan vörössé váló, és közben egyre fokozódó hőt sugárzó tárgyról. Lázas sietséggel kibújt a zakójából, és megpróbálta elhajtani maga elől, ám a korong villámgyorsan lyukat égetett belé, és áthatolt rajta, anélkül, hogy bármilyen ütközésre utaló ellenállást is érzett volna. Az egész jelenség olyan volt, mintha borotvaéles kés vágott volna keresztül egy szobahőmérsékletre fölmelegített vajtömböt.
– Eugene! – kiabálta ismét Nancy. – Gyere már!
Eugene-t, mint fizikust, a tekintete előtt lejátszódó különös jelenség szinte rabul ejtette, és mozdulni sem bírt, különösen attól a pillanattól, amikor a korong színe vörösből átváltott fehér izzásba. Miközben ez lejátszódott, tisztán érezte, hogy bőrének a bizsergése egyre fokozódik.
Az előtte lebegő tárgy körül formálódó korona fokozatosan gömbbé tágult, és az is olyan élesen világított, hogy a fény forrását már föl sem lehetett ismerni benne.
Nancy, bár elég távol volt a különös tüneménytől, maga is látta már, hogy mi kötötte le a férje figyelmét, mi volt az, ami mozgásképtelenné tette, helyhez szögezte Eugene-t. Már azon volt, hogy újból kiáltson neki, amikor látta, hogy az éles fény körülöleli, valósággal magába szippantja. Eugene vadul felüvöltött, de a hangját erős, fülsiketítővé fokozódó süvítés fojtotta el. Az egész csupán a másodperc töredékéig tartott, és olyan hirtelen ért véget, hogy Nancy és Sheila úgy érezte, mintha "negatív", a hangot elnyelő robbanás következett volna be.
Eugene eltűnt, a közelében álló bérelt kocsi pedig teljesen deformálódott, mintha óriási hőhatás érte volna, hogy aztán valamilyen láthatatlan erő a meglágyult, kis híján olvadáspontig hevült fémszerkezetet abba az irányba húzza, ahol egy pillanattal előbb a férfi volt.
Nancy kétségbeesve nekilódult, hogy lerohanjon a domboldalon, de Sheila még idejében elkapta, és visszatartotta.
– Ne! – kiáltott rá torkaszakadtából. – Nem szabad! – A gépkocsi maradványának közvetlen közelében újabb, kialakuló fénygömb tűnt föl.
– Eugene! – sikoltotta magából kikelve Nancy, és közben vadul patakzottak a könnyek végig az arcán.
– Elment! – mondta a visszavonhatatlanság érzését sugalló hangon Sheila. – Menekülnünk kell!
A második fénygömb akkorára nőtt, hogy elérte, és kezdte beborítani a gépkocsit.
Sheila karon ragadta Nancyt, és a dombtetőn átrángatva a lüktető forgalmú városi útvonal felé sietett olyan gyorsan, amennyire csak az erejéből tellett. Nem messze sűrűn hömpölyögtek a járművek, és ami még biztatóbbnak tűnt, rengeteg gyalogos is volt az utcán. Vissza sem nézve siettek a menedéket ígérő forgalom felé, de közben, a hátuk mögül, tisztán hallották az előbbi süvítő hangot, és utána a hirtelen támadó csöndet.
– Mi lehetett ez? – kérdezte Nancy, szűnni nem akaró könnyeivel küszködve.
– Valószínűleg úgy gondolták, hogy a kocsiban vagyunk – válaszolta Sheila. – Félek kimondani, de azt hiszem, éppen tanúi voltunk két apró fekete lyuk keletkezésének.

– Miért nem jelentkeznek már! – kiáltott fel értetlenül Jonathan. A nap múlásával párhuzamosan egyre jobban aggódott, és mivel odakint már besötétedett, képtelen volt tovább fékezni az indulatait. – Bármekkora is az időkülönbség, már Atlantában is késő délután van!
Négyesben, Jessevel, Cassyvel és Pitt-tel ültek Jesse kocsijában, és az egyre sötétebb utcákon köröztek, többször is megkerülve Jonathanék házát. Jesse nem szívesen vállalkozott erre a kirándulásra, de beadta a derekát, mivel Jonathan szűnni nem akaró hévvel hangoztatta, hogy feltétlenül szüksége van a hordozható számítógépére, és némi ruhára. Nem említette ugyan külön, de azt is ellenőrizni szerette volna, hogy a szülei nem telefonáltak-e, vagy nem hagytak-e üzenetet a számítógépén.
– Nyilván nagyon elfoglaltak – mondta Cassy, de eközben maga is rettenetesen aggódott, és nem igazán hitt saját magyarázatában.
– Mi a véleménye, Jesse? – kérdezte Pitt, miután már harmadszor kanyarodtak Jonathanék háza elé. – Bemehetünk?
– Úgy tűnik, igen – válaszolta a hadnagy. – Nem tapasztaltam semmi gyanúsat. Intézzük el a dolgot, de biztos, ami biztos, sietve!
A járda mellé állt, lekapcsolta a kocsi reflektorait, és figyelmeztette a többieket, hogy maradjanak nyugton még egy kicsit, hátha gyanús mozgás támad körülöttük. Lélegzet-visszafojtva, kihegyezett idegekkel ültek hát egy darabig; de semmi szokatlant, feltűnőt sem láttak.
– Rendben! –jelentette ki a megfelelőnek ítélt szünet elmúltával Jesse. – Mehetünk.
Mihelyt a lakásba értek, Jonathan rögtön eltűnt a szobájában, a hadnagy pedig bekapcsolta a konyhai televíziót. Hideg sört vett elő a hűtőből, és Cassyt és Pittet is megkínálta, de csak a fiatalember fogadta el a kinti melegtől pillanatok alatt bepárásodó dobozt. A televízió éppen a CNN-re volt állítva.
– Ebben a pillanatban kaptuk a hírt! – közölte egy riportfilmet megszakítva a műsorvezető. – A Fehér Ház elhalasztott egy nemzetközi, a terrorizmus problémáival foglalkozó értekezletet, mivel az elnök influenzás lett. A szóvivője, Arnold Lerstein közölte a sajtó képviselőivel, hogy a tanácskozást ennek ellenére meg lehetett volna tartani, ha különös véletlen folytán nem éri el ugyanaz a betegség a többi résztvevőt is. Az elnök orvosa nyilatkozatban tette közzé, hogy véleménye szerint az elnök ugyanabban a rövid lefolyású influenzában szenved, amely néhány nappal ezelőtt elérte Washingtont, és holnap reggel minden bizonnyal képes lesz már rá, hogy a megszokott módon ellássa feladatát.
Pitt először szóhoz sem jutott, és miután visszanyerte a lélekjelenlétét, kétségbeesve feljajdult: – Ugyanúgy a hatalmába keríti az egész civilizációnkat, ahogyan a központi idegrendszert megtámadó vírus a szervezetet! Az agyközpontot akarja elfoglalni!
– Vakcinára lenne szükségünk! – kiáltott Cassy.
– De nem holnap! Már tegnap kellett volna! – egészítette ki a lány szavait Jesse.
A telefon csörgése mindhármukra váratlanul, riasztóan hatott. Cassy és Pitt önkéntelenül is a hadnagyra nézett, mintha tőle várták volna, hogy megmondja, válaszoljanak-e a hívásra. Jessenek azonban nem maradt ideje, hogy bármit is mondjon, mert odafent, a szobájában Jonathan felvette a kagylót.
Lélekszakadva – elöl a hadnagy, szorosan a nyomában pedig Cassy és Pitt –vágtattak az emeletre, és rontottak be a fiú szobájába.
– Egy pillanat! – szólt Jonathan, miután megpillantotta őket, és rögtön mondta is, hogy Dr. Miller van a vonalban.
– Hangosítsd ki! – figyelmeztette Jesse, és a fiú rögtön engedelmeskedett is.
– Mindannyian itt vagyunk! – szólt a készülékbe a hadnagy. – Kihangosítottuk. Hogyan sikerült az útjuk?
– Borzalmasan – felelte letörve Sheila. – Az orrunknál fogva vezettek bennünket. Órákba telt, míg rájöttem, hogy mindannyian megkapták a fertőzést. Egyedül az érdekelte őket, hogyan jöttünk rá arra, mi is ez az egész.
– Jézusom! – nyomta el magában a feltörni készülő kiáltást Jesse. – Hogy tudtak elmenekülni? Megpróbálták visszatartani magukat?
– Először nem – felelte Sheila. – Azt mondjuk, hogy meg akarunk szállni egy motelben, mert rettentően kimerültek vagyunk, és némi alvásra van szükségünk. Követhettek azonban, mert amikor már a repülőtérre tartottunk, utolértek bennünket.
– Történt valami? – érdeklődött feszülten a nyomozó.
– Sajnos, igen – válaszolta neki Sheila. – Nehéz kimondani, de, sajnos, elveszítettük Eugene-t.
A jelenlévők egymásra néztek; mindegyikük más és más jelentést tulajdonított az "elveszítettük" kifejezésnek; és csupán Jesse értette pontosan, mit is akart mondani a doktornő.
– Keresték?! – szólt felhevülten a készülékbe Jonathan:
– Ugyanaz történt, ami a kórházi szobában. Ha értik, mire gondolok... – válaszolta a doktornő.
– A kórházi szobában? – Jonathan nem tudta, miről van szó, ám ennek ellenére kezdett elhatalmasodni rajta a rémület.
Cassy, belső kényszertől vezettetve, a fiúhoz lépett, és szelíden átkarolta a vállát.
– Hol vannak most? – kérdezte Jesse az első megdöbbenésből ocsúdva.
– Az atlantai repülőtéren – felelte Sheila. – Nancy, érthető módon, rettentően kiborult, de valahogyan megpróbáljuk tartani magunkat: Úgy döntöttünk, visszamegyünk, de valakinek telefonon meg kellene rendelnie a jegyeinket. Nem merjük használni a hitelkártyáinkat.
– Máris intézkedem! – szólt a mikrofonba a hadnagy. – Várjuk magukat a repülőtéren.
Lenyomta a hangvillát, és rögtön tárcsázni kezdte a központi jegyiroda számát. Miközben a helyfoglalásról és a jegy Atlantába telepítéséről tárgyalt, Jonathan megkérdezte Cassyt, hogy valóban jól sejti-e, tényleg nagy baj történt az édesapjával.
– Félek, hogy igen – válaszolta a lány. – Hogy pontosan mi, azt én sem tudom. Meg kell várni, hogy édesanyád hazaérjen, majd elmeséli, mi történt.
A hívást befejezve Jesse a helyére rakta a kagylót, és Jonathanre pillantott. Próbált kigondolni valami kedveset, megnyugtatót, de mielőtt szóra nyithatta volna a száját, az utcáról kerékcsikorgás hallatszott, és színesen villódzó fények törtek be az ablakon át a szobába.
Az ablakhoz ugorva Jesse vadul félrerántotta a függönyt, és a járda mellé állított autója mögött bekapcsolt jelzőlámpás rendőrségi gépkocsit pillantott meg. Egyenruhás utasai – közöttük Vince Garbon is – éppen kiszálltak belőle, mindegyikkel volt egy-egy rövid pórázra fogott farkaskutya.
Újabb – részben megkülönböztető jelzéssel ellátott, részben jelzés nélküli – rendőrautók bukkantak fel, és Sellersék háza előtt megállva ontani kezdték magukból a lázasan siető egyenruhásokat.
– Mi történt?! – kérdezte Pitt.
– Itt a rendőrség! – szólt hátra izgatottan a válla fölött Jesse. – Biztosan megfigyelés alatt tartották a házat. A régi társamat is láttam, pontosabban azt, ami lett belőle.
– Ide tartanak? – érdeklődött Cassy.
– Azt hiszem, igen. Kapcsolják le a villanyt! – adta ki sietve a parancsot Jesse.
Vadul végigvágtattak a házon, eloltották azt a néhány lámpát, amit érkezésükkor felgyújtottak, aztán izgatottan összegyűltek az elsötétült konyhában.
Kintről elemlámpák imbolygó fénye vetült az ablakokra, ijesztő érzést keltve bennük.
– Biztosra jönnek. Tudják, hogy itt vagyunk – szólalt meg elsőként Cassy.
– Mit csináljunk? – tette föl a kérdést Pitt.
– Félek, hogy nem túl sokat tehetünk – felelte keserűen Jesse.
– Van a háznak rejtett kijárata is! – szólalt meg Jonathan. – A pincén át juthatunk ki. Eddig csak én használtam, ha éjszaka el akartam lógni itthonról.
– Akkor meg mire várunk?! – kiáltotta a hadnagy. – Indulás, de azonnal!
A kis csoport élén Jonathan haladt, erősen szorítva hóna alatt a hordozható számítógépét. Csöndben, óvatosan haladtak, elkerülve a konyhaablakon át bevilágító fényeket. A pincébe vezető lépcsőt elérve, és az ajtót behúzva maguk mögött, némi megkönnyebbülést éreztek – kevésbé voltak már sebezhetőek. A teljes sötétség miatt azonban továbbra is csak óvatosan haladtak. Nem akartak fényt gyújtani, mivel a pincének több ablaka is volt, és féltek, hogy üldözőik fölfedezik őket.
Szorosan egymásba kapaszkodtak, nehogy bármelyikük is lemaradjon, és elveszítsék. Jonathan minden lépésére ügyelve a pince végébe vezette őket, és kinyitotta az elrozsdásodott vasalás miatt élesen nyikorgó ajtót. Hideg, enyhén nyirkos légáramlat csapta meg a bokájukat.
– Ha netán azon törnék a fejüket, hogy ez mi – fordult a többiekhez Jonathan – megmondom: óvóhely, amit még az ötvenes években építettek. A szüleim borospincének használják.
Beljebb léptek, az ajtó hangos döndüléssel becsapódott mögöttük, Jonathan pedig egyből villanyt gyújtott. Cementpadlós, mindkét oldalán bepolcozott, keskeny folyosón álltak. A polcokon szétszórva néhány beporosodott borosüveg.
– Erre! – vezette tovább a többieket Jonathan.
Újabb ajtóhoz értek, amely mögött lépcső vezetett le a nagyjából tíz négyzetméteres, egyszerű ágyakkal, szekrénnyel bebútorozott szobába, mosdó is volt benne, és kis mellékhelyiség tartozott hozzá. Mögötte apró konyha következett; majd az újabb ajtón túl ismét folyosó, amin a Sellersék háza mögötti kiszáradt folyómederhez lehetett jutni.
– Ezt nevezem! – kiáltott föl menet közben elégedetten Jesse. – Olyan, mint valami középkori kastély titkos kijárata. Nagyon tetszik nekem.

15. FEJEZET

9.45

– Nancy! – szólalt meg szelíden Sheila. – Megérkeztünk.
Nancy szeme rögtön kinyúlt, és az asszony riadtan felült. – Hány óra van? – kérdezte az alvástól kicsit még mindig kábán.
Nancy megmondta.
– Borzalmasan érzem magam.
– Én is – vallotta be a doktornő.
Az éjszaka nagyobbik részét állandó mozgásban az atlantai Hartsfield nemzetközi repülőtéren töltötték, rettegve attól, hogy valaki esetleg felismeri őket.
Nagy megkönnyebbülés volt számukra, amikor hajnal felé végre felszállhattak a repülőgépre. Negyven órája voltak már talpon, és miután elfoglalták a helyüket, mindketten rögtön mély álomba merültek.
– Mit fogok mondani a fiamnak? – kérdezte Nancy, nem igazán várva feleletet. Valahányszor eszébe jutott a férje rémisztő eltűnése, szemei rögtön megteltek könnyel.
Összeszedték csekély holmijukat, és leszálltak a gépről. Már-már paranoiás félelem uralkodott bennük, és úgy érezték, mindenki őket figyeli. Az érkezési csarnokban Nancy elsőként Jonathant pillantotta meg, és rögtön odafutott hozzá. Némán összeölelkeztek, hogy vigasztalják, hosszú ideig szorították egymást, miközben Sheila Jesset, Pittet és Cassyt üdvözölte.
– Induljunk! – szólalt meg egy idő múlva a hadnagy, szelíden megérintve a gyászoló asszony és fia vállát.
Szorosan egymás mellett, csoportot alkotva haladtak át az épületen, és közben Jessenek jobbra-balra járt a feje, egyfolytában figyelte a körülöttük felbukkanó embereket. Örült, mert úgy látta, hogy senki nem törődik velük különösebben, és a repülőtér biztonsági személyzete ügyet sem vet rájuk.
Tizenöt perc múlva már a hadnagy kocsijában ültek, és a város felé tartottak. Sheila és Nancy részletesem beszámolt tragikus kudarccal végződött utazásukról, és Nancynek, remegő hangon ugyan, de sikerült elmesélnie, milyenek voltak Eugene utolsó pillanatai. A tragédiát csöndben fogadta mindenki.
– El kell döntenünk, hová menjünk – mondta egy idő után Jesse.
– A mi házunk volna a legkényelmesebb – válaszolta Nancy. – Elegánsnak nem mondható ugyan, de sok szoba van benne,
– Nem hiszem, hogy jó megoldás lenne – felelte a hadnagy, majd beszámolt a két nőnek az előző este történtekről.
Nancy nagyon fel volt háborodva a hallottakon. – Tudom, hogy a körülmények alapján ostoba önzésnek tűnhet ennyire aggódni egy házért, de hát az az otthonom.
– Hol töltötték az éjszakát? – érdeklődött Sheila.
– Az unokatestvérem lakásában – felelte Pitt. – A gond az, hogy csak három hálószoba és egy fürdőszoba van benne.
– Pillanatnyilag olyanok a körülményeink, hogy a kényelem megengedhetetlen luxusnak tűnik – mondta a doktornő.
– Ma reggel a Today show-ban egy csapat egészségügyi tisztviselő azt bizonygatta a nézőknek, hogy a mindenütt terjedő influenza miatt fölösleges aggódni – tájékoztatta a többieket Cassy.
– Biztosan a járványügyi központ vezetői voltak. Csirkefogók! – tört ki a indulat Sheilából.
– Engem az gondolkoztat el a leginkább, hogy a média még egyáltalán nem foglalkozott a fekete diszkoszokkal – jegyezte meg Pitt. – Miért nem tette föl senki a kérdést, hogy mik ezek, honnan bukkantak fel hirtelen ekkora tömegben?
– Ártalmatlan furcsaságnak tartják őket – válaszolta Jesse. – Az emberek nyilván sokat beszéltek meg beszélnek is róluk, de önmagában ennek még nincsen hírértéke. Sajnos, egyelőre senki nem lát okot arra, hogy kapcsolatba hozza a korongokat az influenza terjedésével, és amikor valaki végre megteszi, akkor valószínűleg késő lesz.
– Meg kell találnunk a módját, hogy figyelmeztessük az embereket – jelentette ki Cassy. – Nem várhatunk tovább.
– Cassynek igaza van – csatlakozott a lányhoz Pitt. – Ideje, hogy a nyilvánosság elé álljunk, amilyen módon csak lehet – televízión, rádión, lapokon keresztül, bárhogy! A közvéleménynek értesülnie kell a dologról.
– A pokolba a közvéleménnyel! –– válaszolta ingerülten Sheila. – Az orvostársadalmat kell felráznunk. Hamarosan nem marad senki egészséges, akinek a kellő tudása is megvan ahhoz, hogy kitalálja, hogyan lehet megállítani ezt a veszedelmet.
– Azt hiszem, a kölyköknek igazuk van – állt Cassy és Pitt oldalára a hadnagy. – Próbálkoztunk a Szövetségi Járványügyi Központnál, és kudarcot vallottunk. Találnunk kell olyan újságírókat, akik még nem fertőzöttek, és képesek gyorsan elterjeszteni a hírt, eljutni vele külföldre is. A gond csak az, hogy én néhány simlis bűnügyi riporteren kívül nem ismerek közülük senkit.
– Szerintem az a helyes, amit Sheila mondott... – kezdte Nancy, és Jonathan erre már oda sem figyelt. Az apjával történtek nagyon megrázták, tinédzserként teljesen irreálisnak érezte a halálnak még a gondolatát is: Egyszerűen képtelen volt elfogadni mindazt, amit az anyja és a doktornő elmondott neki.
A fiú figyelme a kocsiban zajló beszélgetésről a körülöttük elsuhanó városra terelődött. Nagy volt a forgalom; a járvány kezdetétől fogva úgy tűnt, hogy függetlenül a napszaktól, mindig sok ember van az utcákon, és mindenkinek az arcán ugyanaz az idétlen, mesterkélt mosoly ül.
Jonathan, miközben a belvároson áthajtottak, egyebet is észrevett – az emberek lelkesen segítettek egymásnak. Járókelők álltak meg, hogy segítsenek valamelyik utcai szerelést végző munkásnak kipakolni a szerszámait, gyerekek vették ki idősek kezéből a csomagjaikat, egyszóval lépten-nyomon találkozni lehetett a szoros összetartás jeleivel. Jonathant a látottak egyre inkább a méhkas életére emlékeztették.
A kocsiban eközben a vita még hevesebbé vált, különösen Sheila emelte föl a hangját, megpróbálva cáfolni Pitt érveit.
– Elég! – kiáltott fel hirtelen, a hangzavarra ráunva Jonathan, és a közbeszólásnak, legnagyobb csodálkozására, volt is foganatja. Mindenki feléje fordult, egy pillanatra még Jesse is, pedig ő vezetett.
– Ez az egész veszekedés ostobaság! – mondta a fiú. – Összetartásra van szükség, arra, hogy együtt dolgozzunk. – Fejével a kocsin kívülre bökött. – Úgy, ahogy ők csinálják.
Körülnézve a többiek egyből megértették, mire gondolt, és szégyellve kicsit, hogy egy tinédzsernek kellett rendreutasítania őket, rögtön elcsöndesedtek.
– Ijesztő – állapította meg kis idő múlva Cassy. – Akár az automaták.
Jesse bekanyarodott abba az utcába, ahol Pitt unokatestvérének a lakása volt, és már éppen fékezni akart, amikor megpillantott két, egyértelműen jelzés nélküli rendőrautónak tűnő kocsit. Biztos volt abban is, hogy azt a házat figyelik, ahová ők tartanak.
– Megérkeztünk! – mondta figyelmeztetően Pitt, miután észrevette, hogy Jesse tovább akar hajtani.
– Nem állunk meg – válaszolta a hadnagy, és kimutatott az ablakon. – Látja azt a két rozoga, öreg Fordot? Mérget vennék rá, hogy álcázott rendőrségi autók.
Cassy kíváncsian a kocsiban ülőkre szögezte a tekintetét.
– Ne nézze őket olyan feltűnően! – figyelmeztette Jesse. – Nem volna jó, ha felhívnánk magunkra a figyelmüket. – A hadnagy enyhén gázt adott, és továbbhajtott.
– Mehetnénk hozzám is – vetette föl Sheila. – Sajnos, csak egy hálószobás a lakásom, és elég magasan van.
– Jobb helyet tudok – válaszolta Jesse. – Szerintem tökéletes lesz.

Randy Nite két személyi használatú Mercedesét igénybe véve Beau az általa vezetett csoporttal az intézetből a Jackson-hegy tetején épült Donaldson obszervatóriumhoz tartott. Tiszta idő volt, a hegyoldalban kanyargó útról csodálatos látvány tárult eléjük a környékre.
A csillagvizsgáló legalább olyan lenyűgözően hatott, mint a környéke. A hatalmas kupola pontosan a hegy csúcsán emelkedett, mintegy megkoronázva azt. Hófehérre festették, és szemkápráztatóan ragyogott a napsütésben. Alatta hatalmas, igen érzékeny tükrös távcső rejtőzött, alkalmas arra, hogy a világűr mélyébe lehessen pillantani vele.
Mihelyt az első kocsi megállt, Beau azonnal ugrott is ki belőle, a nyomában Alexander Daltonnal, aki a korábbi életében ügyvéd volt. Veronica Paterson is velük utazott, ő változatlanul izgalmas anyagból készült, szorosan testére simuló ruháját viselte, Beau azonban a korábbi fehér helyett sötét, hosszú ujjú inget vett, aminek a gallérját felhajtotta, és a mandzsettáját is szorosan begombolta.
– Remélem, a felszerelés megéri, hogy eljöttünk érte – szólt oda a többieknek.
– Amennyire tudom, ez a legkorszerűbb – válaszolta Alexander. Magas, sovány férfi volt, feltűnően hosszú, póklábakra emlékeztető ujjakkal. Már egy ideje felhagyott az ügyvédi munkával, és Beau egyik legközvetlenebb munkatársává vált.
Megérkezett a második Mercedes is, és egy csapat technikus szállt ki belőle, a megfelelő szerszámokkal fölszerelkezve.
– Beau Stark! – hallatszott a hátuk mögül egy örömteli, üdvözlésnek szánt hang. Hófehér hajú, nyolcvan év körülinek látszó, a magaslati levegőtől és a gyakori napsütéstől barnává cserzett arcú férfitól származott, aki a csillagvizsgáló nyitott ajtajában állt.
Beau odament hozzá, szívélyesen kezet fogott vele, és Veronicát és Alexandert is bemutatta, elmondva nekik, hogy dr. Carlton Hoffman az amerikai csillagászat élő legendája, mindenki által feltétel nélkül tisztelt, koronázatlan királya.
– Maga túldicsér! – hárította el szerényen az elismerő szavakat Carlton. – Jöjjenek beljebb, és lássanak munkához!
Beau intett a többieknek, hogy kövessék, és azok szó nélkül teljesítették az utasítást.
– Nincs szükségük valamire? – kérdezte már odabent Carlton.
– Azt hiszem, elhoztunk minden szükséges szerszámot – felelte Beau.
A technikusok addigra már munkához is láttak, elkezdték szétszerelni a hatalmas távcsövet.
– Elsősorban a központi fókuszálóberendezés érdekel! – kiáltotta oda Beau az egyiknek, majd rögtön vissza is fordult Carltonhoz: – Természetesen a legnagyobb örömmel látjuk az intézetben, amikor csak meg akar látogatni bennünket.
– Nagyon kedves maguktól – válaszolta a csillagász. – Megyek is, mihelyt elkészültek.
– Nem sok idő kell már hozzá – mondta bizakodva Beau.
– Állj! –harsant fel váratlanul egy izgatott, a kupola alatti térben erős visszhangot kiváltó hang. A lázasan tevékenykedő technikusok annyira meglepődtek, hogy egy pillanatra mindegyikük abbahagyta a munkát. – Mi folyik itt?! Kik maguk?!
Alacsony, egérszerű, a légzsilipen át belépő férfi volt, akitől a felháborodott kérdések származtak. Az illető erősen köhögni kezdett, de közben továbbra is vasvillaszemekkel nézte a teleszkópot szétszerelőket.
– Itt vagyunk, Fenton! – kiáltotta neki Carlton. – Minden rendben. Jöjjön, szeretnék bemutatni magának valakit!
A férfit Fenton Tylernek hívták, és Carlton Hoffman közvetlen asszisztense volt. A hangját hallva zavartan a főnökére pillantott, de aztán gyorsan vissza is nézett a technikusokra, hogy a tekintetével sakkban tartva őket megakadályozza a rombolás folytatását.
– Kérem, Fenton! – sürgette a munkatársát Carlton. – Jöjjön már!
Fenton erősen vonakodva engedelmeskedett, és közben változatlanul imádott teleszkópján tartotta a szemét. Ahogy közelebb ért, Beau és a többiek rögtön látták rajta, hogy beteg.
– Elkapta az influenzát – súgta Carlton Beau-nak. – Szerencse, mert különben nemigen állt volna közénk.
Beau nyugodt bólintással vette tudomásul a közlést.
Fenton közben a főnöke mellé ért. Sápadt volt, a tekintete láztól csillogott, és többször hevesen szipákolnia kellett. Carlton bemutatta Beau-nak, aztán elmondta, hogy Beau-ék egy időre kölcsön akarják venni a távcső bizonyos alkatrészeit.
– Kölcsönvenni?! – kérdezte igen zavartan Fenton. – Nem értem.
– Persze hogy nem érti – válaszolta a vezető csillagász, és megnyugtatóan munkatársa vállára tette a kezét. – De meg fogja érteni. Ígérem, hogy megérti, sőt hamarabb, mintsem gondolná.
– Oké! – Beau a tenyerét összeütve hangosat tapsolt. – Folytassák a munkát! Legyünk túl rajta minél előbb!
Carlton magyarázata ellenére Fenton csöppet sem nyugodott meg, érthetetlen volt a szeme előtt lejátszódó pusztítás, és meg is próbált tiltakozni ellene. Carltonnak végül félre kellett hívnia, hogy négyszemközt magyarázatot adjon neki.
– Örülök, hogy dr. Hoffman is itt van – jegyezte meg a kellemetlen kis közjátékra utalva Alexander.
Beau egyetértően bólintott, de a gondolatai már távol jártak a körülötte zajló eseményektől. Cassyre gondolt.
– Mondja csak, Alexander! – fordult hirtelen a munkatársához. – Sikerült megtalálniuk azt a nőt?
– Cassy Winthrope-ot – Alexander rögtön tudta, hogy Beau kire gondol. – Még nem. Nyilván nem tartozik még közénk.
– Hmm. – Beau egy ideig mélyen a gondolataiba merülve hallgatott. – Nem lett volna szabad engednem, hogy a váratlan látogatása után eltűnjön a szemem elől. Nem is tudom, mi történt velem. Valami ostoba, romantikus, csökevényes emberi érzés vehetett erőt rajtam: Zavar, hogy ez történt. Na, mindegy! A lényeg, hogy megtalálják.
– Meg fogjuk találni – jelentette ki Alexander. – Efelől semmi kétségem.

Az utazás utolsó mérföldje meglehetősen nehéz volt, de Jesse kocsija állta a kövezetlen, gödröktől tarkított erdei út által rákényszerített próbát.
– Még egy kanyar, és ott leszünk – közölte a többiekkel a hadnagy, amikor már egészen közel jártak a házhoz.
– Jézusom! – kiáltott fel panaszosan Sheila, mert az autó hevesen rázkódva éppen újabb kátyún haladt át.
Baj azonban nem történt, szerencsésen megérkeztek. Hatalmas, égbe nyúló fenyők között meghúzódó gerendákból ácsolt ház állt előttük. A tűlevelek által megszűrt napfény keskeny pászmákban sütötte csak, árnyékban hagyva egyes részeit, másokat viszont vidámmá, csillogóvá varázsolva.
– Hol vagyunk? – kérdezte a hosszas rázkódástól elgyötörve Sheila. – Timbuktuban?
– Nem igazán – válaszolta nevetve Jesse. – Van villany, telefon, televízió, folyóvíz, angol vécé.
– Úgy beszél róla, mintha a Four Seasons Hotel lenne – mondta változatlanul mérgesen a doktornő.
– Nekem tetszik – jelentette ki őszintén Cassy.
– Jöjjenek! – invitálta beljebb a többieket a hadnagy. – Nézzék meg belülről, és mögötte a tavat is!
Elmerevedett tagokkal szálltak ki a kocsiból; különösen Sheilának és Nancynek esett nehezére a járás. Összeszedték csekély, személyes kis holmijukat, és Jonathan is hóna alá szorította hordozható számítógépét.
A levegő tiszta, éles volt, sűrű fenyőillat érződött benne. Friss szellő bujkált a fák ágai között, megsuhogtatva a sűrű tűleveleket. Az erdő, érkezésükkel mit sem törődve, élte a maga megszokott életét, és mindenfelől harsány madárdal hallatszott.
– Hogyhogy éppen itt vett házat? – kérdezte Jessetől Pitt, miközben fölmentek a bejárathoz. A veranda korlátja lehántott kérgű, vékony fatörzsekből készült, a padló simára gyalult fenyődeszkából.
– Főleg a horgászási lehetőség miatt döntöttünk mellette – válaszolta a nyomozó. – Igazából Annie szenvedélye volt, nem az enyém. Miután meghalt, képtelen voltam rászánni magamat, hogy eladjam. Nem mintha túl gyakran jártam volna itt az utóbbi években.
Jesse levette a lakatot az ajtóról, és félreállva beengedte a csapatot a házba. Odabent enyhén áporodott, poros volt a levegő, érződött rajta, hogy elég régen nem szellőztettek már. A berendezés leghangsúlyosabb darabja az egészen a mennyezetig nyúló, kőből rakott, nagy kandalló volt. A nappalihoz, csupán egy pulttal elválasztva, a legszükségesebb eszközökkel
ellátott kis konyha csatlakozott. A két hálószoba balra nyílt, a fürdőszobába pedig a kandallótól jobbra lévő ajtón lehetett bejutni.
– Nagyon kellemes – állapította meg Nancy.
– Hát, az biztos, hogy nyugodt – mondta Sheila.
– Jobb helyet keresve se találhattunk volna – jelentette ki Cassy, elgyönyörködve a rusztikus, egyszerűségében is szép környezetben.
– Szellőztessünk ki! – javasolta Jesse. – Utána biztosan jobban fogják érezni magukat.
A következő félórát azzal töltötték, hogy rendet rakjanak, lehetőség szerint kényelmessé tegyék a házat. A városból jövet megálltak egy szupermarketnél, és alaposan megpakolták a kocsi csomagtartóját élelmiszerekkel. A férfiakra várt a feladat, hogy becipeljék őket, és a nőkre, hogy mindennek helyet is találjanak.
Jesse, bár csöppet sem volt hideg, ragaszkodott hozzá, hogy begyújtson a kandallóba. – Kell a tűz. Kikergeti a nyirkosságot – magyarázta a többieknek. – Ha beesteledik, kifejezetten hálásak lesznek érte. Éjszakánként jó hideg tud erre lenni, különösen az évnek ebben a szakában.
Miután mindent elvégeztek, fáradtan rogytak le a tarkán szőtt pamutszövettel bevont heverőkre, és a kandalló körül elhelyezett öblös karosszékekbe. Pitt elővette Jonathan komputerét, és dolgozni kezdett rajta.
– Itt biztonságban leszünk – állapította meg Jonathan, és felbontva egy zacskót, élvezettel rágcsálni kezdte kedvenc burgonyaszirmát.
– Legalábbis egy ideig – mondta Jesse. – A parancsnokságon sem tudta senki, hogy van ez a kis házam: De nem pihenni jöttünk! Kigondolták már, hogy mit tehetünk az ellen, ami körülöttünk folyik?
– Milyen gyorsan terjedhet az influenza? – kérdezte Cassy.
– Milyen gyorsan? Azt hiszem; e tekintetben meglehetősen szemléletes példákban volt részünk – válaszolta Sheila.
– Figyelembe véve a rövid lappangási időt, a betegség gyors lefolyását, és azt, hogy a fertőzöttek igyekszenek másokat is megbetegíteni, szerintem olyan gyorsan, akár a bozóttűz – jegyezte meg Pitt. Miközben beszélt, ujjai szünet nélkül táncoltak a számítógép billentyűin. – Ha tudnám, hány kis fekete diszkosz hullt le eddig, nagy valószínűséggel modellezhetném a folyamatot: Elnagyolt, durván közelítő becslések alapján is úgy tűnik azonban, hogy meglehetősen cudarul állunk.
Oldalra fordította a számítógépet, és megmutatta a többieknek a képernyőjén látható, egyre szélesedő, vörös színezett mezőt tartalmazó grafikont. – És ez csupán néhány napnak az eredménye – mondta.
– Emberek millióiról van szó – állapította meg az ábra rövid tanulmányozása után Jesse.
– Figyelembe véve a fertőzésen átesettek összehangolt cselekvését, és hirtelen feltámadó térítői hajlamaikat is, úgy tűnik, rövid időn belül milliárdokról beszélhetünk – tette hozzá csöppet sem biztatóan Pitt.
– Mi a helyzet az állatokkal? – kérdezte Jonathan.
– Ezen még nem igazán gondolkodtam – vallotta be enyhén szégyenkező sóhaj kíséretében Pitt. – De igazad van. A vírus valamennyi élőlény génkészletében ott lehet.
– Igen – tette hozzá az emlékeit felidézve Cassy. – Beau nyilván megfertőzte azt a hatalmas kutyát is. Első pillanattól kezdve tartottam tőle, furcsának éreztem a viselkedését.
– Ezek az idegenek tehát egész egyszerűen elfoglalják az idegen szervezeteket, amelyekbe befészkelték magukat – állapította meg Jonathan.
– Hasonlóan ahhoz, ahogy a vírusok legyűrik az egyes sejteket – egészítette ki a fia szavait Nancy. – Ezért is mondta Pitt, nagyon találóan, hogy ez megavírus.
Mindenki nagyon örült, hogy az asszony végre megszólalt, mivel korábban órákig nyugtalanító némaságba burkolózott.
– A vírusok élősködők – folytatta Nancy. – Befogadó szervezetre van szükségük, hogy életképesek maradjanak. Nélküle, magukra hagyatva tehetetlenek, nem alkalmasak a létezésre.
– De mennyire hogy befogadó szervezetre van szükségük! – csatlakozott hozzá Sheila. – Különösen ennek az idegen fajnak. Másképp ezek a mikroszkopikus élőlények hogyan tudták volna megépíteni az űrhajóikat?
– Igaz – felelte Cassy. – A vírusnak, valahol az univerzumban, meg kellett fertőznie egy másik fajt, amelynek megvolt a szükséges tudása, mérete, alkotóképessége ahhoz, hogy elkészítse számára a diszkoszokat.
– Én azért nem vagyok ebben teljesen biztos – mondta Nancy. – Lehetséges, hogy ők maguk csinálták. Ha emlékeznek, már fölvetettem, hogy ezek az idegenek esetleg képesek tudásukat, egyéniségüket vagy annak egy részét vírusformába csomagolni, hogy alkalmassá tegyék magukat az intergalaktikus űrutazásra. Ha valóban így áll a dolog, az azt jelenti, hogy eredeti létformájuk akár alapvetően más is lehet, nem is hasonlít a vírusra. Eugene, mielőtt eltűnt volna, éppen azt találgatta, hogy az idegen tudat eléréséhez meghatározott számú, kritikus tömeget alkotó, és összehangoltan cselekvő, megfertőzött emberre van szükség.
– Megpróbálom ugyan követni magukat, de amit most mondanak, az nekem már magas – szólt közbe Jesse.
– Bárhogy legyen is, könnyen elképzelhető, hogy ezek az idegenek a legkülönbözőbb létformákat vonták már az ellenőrzésük alá a világegyetemben – mutatott rá Jonathan.
– Most pedig rátaláltak a földi emberre, mint megfelelő otthonra ahhoz, hogy belakják; és továbbfejlődjenek benne – tette hozzá Cassy. – De miért éppen most és nem korábban? Van-e bármilyen szerepe az időpont megválasztásának?
– Szerintem ami történt, az véletlenszerűen következett be – válaszolta Pitt. – Lehet, hogy néhány millió évenként ellenőrzést végeztek. Szondát küldtek hozzánk, hogy kiderítsék, milyen létformák fejlődtek ki nálunk.
– És hogy életre keltsék az alvó vírusokat, ha úgy találják, hogy megfelelőek hozzá a körülmények – egészítette ki az elmondottakat Nancy.
– A vírus ellenőrzése alá hajt egy gazdaszervezetet – folytatta a gondolatot Sheila – az pedig fölméri a körülményeket, és elkészíti róluk a jelentését.
– Föltételezve, hogy valóban ez történt – kapcsolódott be újból a beszélgetésbe Jesse – a jelentés nagyon kedvező lehetett, mert már szinte térdig járunk a fekete diszkoszokban vagy szondákban, ha úgy jobban tetszik.
– Elfogadható elméletnek tűnik – mondta elgondolkodva Cassy. – Beau lehetett az első, az a bizonyos gazdaszervezet.
– Lehetséges – értett egyet Sheila. – De ha ez a forgatókönyv valóban igaz, akkor ugyanilyen erővel bárki más is lehetett volna.
– Visszagondolva a történtekre – folytatta, inkább Pitthez, semmint a többiekhez intézve a szavait Cassy – még jó is, hogy vele történt meg először. Tudják miért? Azért, mert ha ő nincs, akkor mindannyian élnénk tovább nyugodtan az életünket, és fogalmunk sem volna arról, hogy mi történik körülöttünk.
– Vagy már mi is a fertőzöttek közé tartoznánk – vetette föl a másik, még ijesztőbbnek tűnő lehetőséget Jesse.
A lehangoló gondolat kis időre mindannyiukat elnémította. Hosszú másodpercekig csupán a kandallóban égő fa ropogása, és a kívülről beszüremlő madárdal hallatszott a szobában.
– Hé! – kiáltott fel végül Jonathan, megtörve a hosszúra nyúló csöndet. – Mit akarunk csinálni? Ülünk itt tétlenül, összekulcsolt kézzel, és sajnáljuk magunkat?
– Nem! – vágta rá rögtön, indulatosan Pitt. – Muszáj csinálnunk valamit! Küzdjünk legalább, még ha nem is tudjuk, mi lesz az eredménye!
– Egyetértek! – mondta Cassy. – Kötelességünk, hogy megtegyük. Végül is könnyen elképzelhető, hogy az egész világon mi tudjuk a legtöbbet erről a szörnyű vészről.
– Ellenszerre lenne szükségünk – jelentette ki Sheila. – Ellenszerre, valamilyen vakcinára, amivel szét tudjuk rombolni vagy a vírust, vagy az azt életre keltő fehérjét. Esetleg valamilyen vírusölő szerre, hogy gyógyítani lehessen a betegséget. Mi a véleménye, Nancy?
– Megpróbálhatjuk kikísérletezni. Megfelelő felszerelés és sok szerencse kell azonban hozzá, hogy sikerüljön.
– A laboratóriumot akár itt is berendezhetjük! – vette át a szót ismét Sheila. – Szövettenyészetek kellenek, inkubátorok, mikroszkópok, centrifugák. Mindez meg is szerezhető; csak ide kell hoznunk őket.
– Állítsunk össze egy listát! – javasolta Jesse. – Megszerzem, ami kell, csak tudjam pontosan, hogy mire van szükség.
– Be kellene ugranom a laboratóriumomba – közölte Nancy.
– Nekem is a kórházba – csatlakozott hozzá Sheila.
– Szükségünk lesz az influenzás betegektől vett vérmintáknak legalább egy részére. A folyadékra is, amit az a diszkosz bocsátott ki magából.
– Készíteni kellene egy rövidített változatot a járványügyi központnak összeállított jelentésből, és a lehető legszélesebb körben terjeszteni – vetette föl Cassy.
– Igen! – mondta lelkesen Pitt, rögtön megértve, mire gondol a lány. – Rátehetnénk az Internetre!
– Hé! Ez remek ötlet! – csatlakozott hozzájuk Jonathan.
– Kezdhetnénk azzal, hogy elküldjük az összes fontosabb víruskutató laboratóriumnak – egészítette ki az elképzelést Sheila.
– Igen! És a komolyabb kutatórészleggel rendelkező gyógyszergyáraknak is – mondta Nancy. – Nem hiszem, hogy mindegyiket meg tudták volna már fertőzni. Valaki biztosan felfigyel arra, amit mondunk.
– Ki tudok alakítani egy "szellemhálózatot" – mondta Jonathan. – Hamis Internet-kapcsolatokat, ha úgy érthetőbb. Amíg elég gyakran váltogatom őket, addig senki nem lesz képes arra, hogy fölfedezzen bennünket.
Mintha vezényszóra tették volna, a társaság tagjai hirtelen egymásra néztek. Lelkesedés lett úrrá rajtuk, ugyanakkor mindannyian átérezték azt is; milyen hatalmas és bonyolult feladatra vállalkoznak. Némán, külön-külön megpróbálták számba venni a siker esélyét, de bármilyen eredményre jutottak is, abban mindannyian egyetértettek, hogy muszáj cselekedniük. A tétlenség tűnt számukra lelkileg a leginkább elviselhetetlennek.

A nap már éppen a látóhatár alá bukott, amikor Nancy, Sheila és Jesse beszállt a kocsiba. Cassy, Jonathan és Pitt a verandán állt, és utánuk integetve kívánt szerencsés utat.
Miután Sheila és Nancy túl volt a mindkettőjük számára elengedhetetlenül szükséges egy-két órai alváson, úgy döntöttek, hogy rövid, rajtaütésszerű látogatást tesznek a városban, és összeszedik a feltétlenül szükséges laboratóriumi felszerelést. Azt is elhatározták, hogy a fiatalokat hátrahagyják, hadd legyen minél több hely a kocsiban. Azok eleinte tiltakoztak, különösen Jonathan, de aztán, némi vita után elfogadták, hogy úgy lesz a legjobb.
Mihelyt a gépkocsi az első kanyarhoz érve eltűnt a szemük elől, Jonathan rögtön visszament a házba, Cassy és Pitt pedig elindult, hogy rövid sétát tegyen. Megkerülték a házat, és a végétől nem messze megállva elgyönyörködtek a környezetben. Gyorsan sötétedett, az alkony jól megfigyelhetően festette előbb vörösre, majd mélykékre a távolban magasodó hegyeket.
– Itt állva és élvezve ezt a csodálatos látványt, az egész csupán rossz álomnak tűnik – állapította meg Pitt. – Szinte el sem tudom hinni, hogy ez az egész megtörténhetett.
– Értem, mire gondolsz – felelte csöndesen Cassy. – Ugyanakkor, tudva, mekkora a veszély, és hogy mindenkinek az élete kockán forog, képtelen vagyok függetleníteni magamat tőle. Soha nem éreztem még, hogy ilyen szorosan egybekapcsolódik a sorsom másokéval. Belegondolni is szörnyű, mit el nem követtünk eddig egymás kárára – mondta a lány, és enyhén meg is borzongott saját kijelentésétől.
Pitt ösztönös mozdulattal érte nyúlt, és hogy megvigasztalja, és melegítse is egy kicsit, magához szorította. Jessenek igaza volt, mihelyt a nap lebukott a látóhatár peremén, a levegő érezhetően hűvösebbé vált.
– A lehetőség, hogy az ember elveszítheti az egyéniségét, óhatatlanul önvizsgálatra kényszerít – folytatta Cassy. – Nagyon nehéz megválnom Beau-tól, de úgy érzem, nincs más választásom. Félek, hogy az a Beau, akit korábban ismertem, nincs többé. Mintha meghalt volna:
– Talán sikerül kifejlesztenünk valamilyen ellenszert – válaszolta Pitt. A fejét kissé lehajtva a lányra nézett, és szerette volna megcsókolni, de nem merte rászánni magát.
– Hát persze! – sóhajtott fel búsan Cassy. – Holnap pedig fölkeres bennünket a Télapó!
– Ejnye, Cassy! – szólt rá Pitt, és enyhén meg is rázta. – Ne add föl!
– Nem mondtam, hogy bármit is föl akarnék adni. Csak megpróbálok, már amennyire lehet, szembenézni a realitásokkal. Változatlanul szeretem a régi Beau-t, és valószínűleg örökké szeretni fogom, ugyanakkor lassan kezdek rájönni valami másra is.
– Éspedig? – kérdezte mit sem sejtve Pitt.
– Arra, hogy miközben vele voltam, téged is egyfolytában szerettelek – válaszolta Cassy. – Nem akarlak zavarba hozni, de azért elmondom, hogy amikor még együtt jártunk, úgy éreztem, nem vagyok igazán fontos a számodra, és szándékosan távol akarsz tartani magadtól. Ezért aztán nem is igazán mélyedtem bele abba, hogy mit érzek. Az utóbbi néhány napban viszont úgy tűnt, hogy talán tévedtem, félrevezettek az ösztöneim.
Pitt lelke legmélyén boldog, elégedett mosoly támadt, és megállíthatatlanul terjedve elöntötte az arcát. – Vedd tudomásul – felelte – ha úgy érezted, hogy nem vagy igazán fontos nekem, akkor a legteljesebb, legbutább tévedésre sikerült rábeszélned magadat.
Csöndben nézték egymást a sűrűsödő homályban, és a lehangoló helyzet ellenére friss, örömteli izgalom vett rajtuk erőt. Mágikus pillanat volt, amit váratlanul tört szét a ház felől érkező, harsány kiáltás.
– Hé! Ide gyorsan! – sürgette őket izgatottan Jonathan. – Ezt nézzék meg!
Valami rosszra számítva Pitt és Cassy lélekszakadva rohant vissza a házba. A néhány perc alatt, amit a tó partján töltöttek, szinte teljesen besötétedett, és futás közben többször is megbotlottak az öreg fenyők földből kiálló gyökereiben. A házba érve Jonathant a tévé előtt találták; lábát a kerevet karfájára vetve bámulta a képernyőt, és közben szinte gépiesen majszolta a burgonyaszirmot.
– Figyeljék! – mondta teli szájjal, és ujjával a képernyő felé bökött.
– ...És mindenki egyetért, hogy az elnök életvidámabb, energikusabb, mint korábban bármikor. A Fehér Ház egyik belső munkatársának a megfogalmazása szerint mintha kicserélték volna – mondta éppen a műsorvezető, majd rögtön utána heves köhögésben tört ki. Amikor sikerült abbahagynia, elnézést kért a nézőktől a kellemetlenségért, azután folytatta: –A különös influenza eközben tovább terjed a fővárosban. Magas rangú kormányzati tisztségviselők, és a Kongresszus mindkét házának a vezetői egyaránt megkapták már a betegséget. Az egész ország egy emberként gyászolja Pierson Cranmore szenátort, aki mindeddig kitartóan küzdött súlyos cukorbajával, és helytállása bátorítóan hatott minden, krónikus betegségben szenvedő honfitársunkra.
Jonathan a távirányító gombját megnyomva elnémította a készüléket. – Úgy tűnik, a kormányzat kipurcant – mondta.
– Sajátos kifejezés – felelte Cassy –, de, sajnos, igaznak tűnik. Mi van az összegzéssel, amiről délután beszéltünk? Arról volt szó, hogy rátesszük az Internetre.
– Elkészültem vele – válaszolta Jonathan. A dohányzóasztalra rakott számítógépért nyúlt, és úgy fordította, hogy Cassy is jól láthassa a képernyőjét. A laptop oldalán lévő csatlakozóba már be volt dugva a telefon zsinórja. – Minden kész.
– Akkor mire vársz? Rajta! – biztatta a lány.
Jonathan leütötte a megfelelő gombokat, és a világot fenyegető veszélyről szóló, első hiteles beszámoló villámsebesen kiszáguldott az információs szupersztrádára. A riasztás megtörtént, már csak az kellett, hogy valaki oda is figyeljen rá, és komolyan vegye.

16. FEJEZET

10.30

Beau a könyvtárszobába beállított monitorok előtt ült. A boltíves ablakokat takaró nehéz függönyök szorosan be voltak húzva, hogy ne jusson át közöttük a fény; ne homályosítsa el semmi a televíziós képernyőket. Veronica szorosan Beau mögött állt, és karcsú ujjaival a fiatalember vállizmait masszírozta.
Beau ujjai könnyedén táncoltak a távirányító gombjain, és a monitorok egymás után életre keltek. A balra, a legfelső sor szélén lévő készüléket hangosította ki, azt, amelyik az NBC adását mutatta. Arnold Lerstein, az elnök szóvivője tartott éppen sajtóértekezletet.
– Az elnöknek és a szövetségi tisztiorvosnak is az a véleménye, hogy pánikra semmi ok – közölte a nézőkkel a sajtótitkár. – Az influenza valóban járványszerű méreteket öltött ugyan, de a betegség rövid lefolyású, és nincsenek szövődményei. A legtöbben, akik átestek rajta, még jobban is érzik magukat, mint előtte. Csupán a krónikus betegségekben szenvedők...
Beau a gombot megnyomva átkapcsolt a másik állomásra, ahol – az illető hanghordozásából ítélve – valamelyik brit szakembert interjúvolták meg éppen. – ...a Brit-szigeteken. Ha bármelyik közeli hozzátartozójukon észreveszik a betegség tüneteit, kérem, ne essenek pánikba. Fekvés, megfelelő mennyiségű folyadék, nem túl hosszú ideig tartó gondos ápolás – ez minden, ami kell hozzá, hogy a beteg meggyógyuljon.
Beau gyors egymásutánban váltogatni kezdte az állomásokat, és oroszul, kínaiul, spanyolul, negyvenegynéhány különböző nyelven lényegében ugyanazokat a dolgokat hallotta, amiket korábban.
– Biztató – állapította meg elégedetten. – A fertőzés a terveknek megfelelően terjed.
Veronica, anélkül, hogy a masszírozást egy pillanatra is abbahagyta volna, egyetértően bólintott.
Beau egy gombnyomással átváltott az intézet kapuja előtti térséget mutató kamerára, amelyik nagy látószögű felvételt közvetített éppen, és mintegy ötven főből álló, a kapuőrökkel hevesen vitatkozó csoportot mutatott. A háttérben tisztán lehetett látni a megfeszülő inakkal, ugrásra készen várakozó, de egyelőre mozdulatlanná merevedve ülő kutyákat is.
– Maguknál van a feleségem! – kiabálta magából kikelve egy férfi. – Azonnal beszélni akarok vele! Nincs joguk ahhoz, hogy bezárva tartsák!
Az őrök nem válaszoltak, mereven az arcukra fagyott mosollyal viszonozták a dühös kifakadást.
– A két fiam! – hallatszott egy másik, ugyancsak elkeseredett hang. – Tudom, hogy itt vannak! Beszélni akarok velük. Látni akarom, hogy jól vannak, nincs-e valami bajuk!
Miközben az a néhány tucatnyi ember dühösen rikoltozott, a kapun nyugodt, mosolygó emberek tömege áradt befelé. Kivétel nélkül fertőzöttek voltak, akiket munkára rendeltek be az intézetbe, és a kapuőrök anélkül, hogy bármit is kérdeztek volna, rögtön fölismerték őket.
A körülmény, hogy vannak, akiket akadálytalanul beljebb engednek, még jobban feltüzelte a tiltakozókat. Hosszú ideje voltak már ott, de még senki nem állt velük szóba, és a semmibevételen felháborodva hirtelen úgy döntöttek, hogy megrohamozzák a kaput.
A bejáratnál egyik pillanatról a másikra óriási kavarodás, kiabálás, lökdösődés támadt, sőt néhány összeszorított ököl is előrelendült. A harc azonban még ki sem tudott igazán bontakozni, amikor a kutyák már eldöntötték, mivel fog végződni. Néma parancsnak engedelmeskedve nekilódultak, és egyszerre támadtak. Vad vicsorgásuk, lábakat célba vevő harapásaik gyorsan felmorzsolták a betörni készülők kollektív bátorságát, és a tiltakozók fejvesztve visszavonultak.
Beau kikapcsolta a monitorokat, és mélyen a mellére hajtotta a fejét, hogy Veronica jól meg tudja masszírozni a tarkóját. Éjszaka mindössze egy órát aludt a feltétlenül szükséges kettő helyett.
– Örülnie kellene – mondta a lány. – Minden a terveknek megfelelően zajlik.
– Örülök is – válaszolta Beau, majd hirtelen témát váltott: –Alexander Dalton a bálteremben van? Találkozott vele, amikor lent járt?
– Igen, és még egyszer igen – felelte Veronica. – Azt teszi, amire utasította. Soha nem merne ellenszegülni a parancsainak.
– Lemegyek hozzá. – Beau kinyújtóztatta a nyakat, felállt, kurta füttyentéssel maga mellé parancsolta Királyt, és együtt indultak lefelé a széles, központi lépcsőn.
A tágas teremben a korábbinál is lázasabb munka folyt, a dolgozók száma egy nap alatt is észrevehetően megszaporodott. A mennyezet tartóoszlopait, a falakat teljesen lecsupaszították, a hatalmas csillárok, a nehéz stukkódíszek mind eltűntek, és a boltíves ablakokat is csaknem teljesen befalazták már. A terem közepén bonyolult elektronikus berendezés jelent meg, amit az obszervatóriumból, különböző elektronikai nagyvállalatoktól, és a közelben lévő egyetem fizikai laboratóriumaiból hozott részegységekből állítottak össze.
A hatalmas célt szolgáló, összehangolt tevékenység látványa széles mosolyt varázsolt Beau arcára. Önkéntelenül is arra gondolt, hogy a terem nem sokkal korábban még olyan frivol, alantas tevékenység otthona volt, mint a tánc, és elégedetten szemlélte az eredményt.
Alexander, mihelyt észrevette, hogy Beau felbukkant a terem bejáratánál, azonnal hozzá sietett. – Remek látvány, nem? – kérdezte tőle.
– Fantasztikus! – értett egyet Beau.
– Egyéb jó híreim is vannak – folytatta Alexander. – Hamarosan elérjük, hogy leállítsák a Nagy-tavak környéki, leginkább környezetszennyező gyárakat. Egy héten belül meg kell történnie a dolognak.
– Mi van Kelet-Európával? – érdeklődött Beau. – Ott a legnyugtalanítóbb a helyzet.
– Jól haladunk. Különösen Romániában. Még ezen a héten leállíttatjuk a környezetszennyezést – nyugtatta meg Alexander.
– Nagyszerű!
Randy Nite, észrevéve, hogy Beau Alexanderrel beszélget, egy pillanatot sem várt, rögtön odament hozzájuk.
– Nos? Mi a véleménye? – kérdezte, tekintetével a fokozatosan alakot öltő, rendkívül bonyolult szerkezetre mutatva:
– Szépen haladnak – válaszolta Beau. – Nem bánnám azonban, ha gyorsítanák egy kicsit az ütemet.
– Több emberre volna szükségem.
– Szóljon, és rögtön megkapja! Mielőbb készen kell állnunk az Érkezésre!
Randy elégedetten elmosolyodott, és már sietett is vissza, hogy folytassa a munkát.
– Mi a helyzet Cassy Winthrope-pal? – kérdezte Beau hirtelen éles hangon Alexandertől.
– Még mindig nem sikerült megtalálni.
– Hogy lehet az?!
– Számomra is rejtély – felelte Alexander. – A rendőrség és az egyetem vezetői példamutatóan segítőkészek, és egészen biztos, hogy előbb-utóbb fel fog bukkanni. Talán éppen a kapunk előtt, saját akaratából. Én a maga helyében csöppet sem aggódnék.
Beau keze, mintha erős rugó lökte volna ki, oldalra lendült, és olyan szorosan kulcsolódott rá Alexander alsó karjára, hogy az, a megfelelő véráramlás híján, rögtön zsibbadni kezdett.
A szokatlanul ellenséges, durva gesztustól megdöbbenve Alexander a karját présbe szorító kézre pillantott. Nem emberi kéz volt – a hosszú, elvékonyodott, és csontossá vált ujjak apró kígyókként tekeredtek a karjára.
– Nem mellékesen kértem, hogy találják meg a lányt! – mondta ijesztően nyugodt hangon, keskeny résnyire szűkülő szemmel Alexanderre nézve Beau. – Kerítsék elő, és azonnal hozzák elém!
Alexandernek elég volt, hogy csupán egy pillanatra találkozzon a tekintete a Beau-éval. Rögtön tudta, hogy az ellenállásnak semmi értelme.
– Mindent elkövetek, hogy teljesítsem az utasítást – felelte.

Jesse fenyőágakat vágott az erdőben, és gondosan betakarta velük a ház mellett leállított kocsit. Az épület maga, az út felől nézve, lakatlannak tűnt, csupán a kéményből távozó füst árulhatta el a figyelmes szemlélőnek, hogy emberek vannak benne.
Amilyen elhagyatottnak látszott azonban kívülről, legalább olyan lázas munka folyt benne. A tágas nappali nagy részét a sietve összeállított élettani laboratórium foglalta el.
Szorosan vett szakterületéről lévén szó, a munkálatokat Nancy irányította, Sheila pedig lelkes odaadással segített neki. Nem beszéltek ugyan róla, de mindenki úgy érezte, hogy az asszony a férje elvesztése fölött érzett bánatát a munkába fojtja, az ellenséges vírus elleni küzdelemben próbálja levezetni a benne felhalmozódott feszültséget. Megszállottként, pihenést nem ismerve dolgozott.
Pitt majdnem ugyanúgy, szinte odaláncolta magát a számítógéphez. A televízión szerzett információkat összegezve igyekezett minél pontosabb, pillanatra kész modelleket gyártani. A média ugyanis végre fölfigyelt a különös, fekete diszkoszokra, bár az influenzajárvánnyal továbbra sem hozta összefüggésbe őket. Híradásai többnyire csak arra voltak jók, hogy érdeklődést keltsenek irántuk; és arra ösztönözzék az embereket, hogy keressék lelkesen a korongokat:
Jesse hamar rájött, hogy úgy teheti a leghasznosabbá magát, ha beszerzési feladatokat lát el, gondoskodik a csapat élelmezéséről, és nem hagyja kialudni a – kandallóban lobogó tüzet. A főzést is magára vállalta, és már csak az utolsó műveleteket kellett elvégeznie, hogy a többiek elé tálalhassa egyik specialitását, a chilit.
Cassy és Jonathan éppen a nagy, közös étkezőasztalnál ült, és lázasan ügyködött valamit a számítógépen. Jonathan legnagyobb örömére a szerepek helyet cseréltek: ő lett a tanár, és Cassy a komoly ismerethiánnyal küszködő tanuló. Annak is nagyon örült, hogy a lány újból az egyik vékony, rugalmas pamutszövetből készült ruháját vette föl, de mert fölöslegesnek ítélte a melltartót, Jonathan igencsak nehezen tudott önként vállalt feladatára koncentrálni.
– Szóval? Mi a következő lépés? – kérdezte a cselekvési vágytól izgatottan Cassy.
– Tessék?! – A fiú, legalábbis a hangjából ítélve, mintha mély álomból ébredt volna.
– Untatlak?
– Dehogy! Szó, sincs róla! – felelte zavarodottan Jonathan.
– Azt kérdeztem, hogyan folytassam! – Cassy minden idegszálával a képernyőre koncentrált, és nem vette észre, mekkora hatással van tapintható közelsége a kamasz fiára. Nemrég jött csak vissza a tóról, ahol csodálatosat úszott, és a hideg víztől merevvé vált mellbimbói kis híján átbökték a ruháját.
– Tessék... Ja, persze! – felelte zavartan Jonathan.
– Üsse be, hogy G O V, aztán...
– Backslash, 6 0 6, nagy R, kis g, ismét backslash – sorolta a jeleket Cassy – és aztán Enter.
Biztatásra várt, de mert nem kapott, Jonathanre nézett, és látta, hogy a fiúnak pipacspiros az arca.
– Valami baj van? – kérdezte.
– Nem! Semmi! – vágta rá azonnal Jonathan.
– Csinálhatom?! – érdeklődött még egyszer, a biztonság kedvéért Cassy, és miután megkapta az egyetértő bólintást, leütötte a beviteli parancsot kiadó billentyűt. Még föl sem emelte az ujját, a számítógép mellé állított nyomtató máris életre kelt, és kezdte folyamatosan kilökni magából a sűrűn teleírt oldalakat.
– Voilá! – kiáltott föl elégedetten Jonathan. – Bejutottunk a mailboxunkba anélkül, hogy bárki is tudomást szerezhetne róla, kik vagyunk.
Cassy is elmosolyodott, és vidáman oldalba bökte a fiút. – Egészen remek tanár válna belőled!
Jonathan – már amennyire tudott – még jobban elpirult, és oldalra fordulva elkezdte lázasan rendezni a nyomtatóból előjövő oldalakat. Cassy, mindezt észre sem véve felállt mellőle, és odament Pitthez.
– Három perc múlva asztalon a leves! – kiáltotta el magát Jesse, és miután senki sem válaszolt, gyorsan hozzátette: – Tudom, tudom! Rendben van, szörnyen elfoglaltak, de enniük azért csak kell! Ha valakit netán érdekel, a kaja ott lesz az asztalon.
Cassy, lazán Pitt vállára támaszkodva, a számítógép képernyőjére nézett. Újabb grafikont látott, amin a vörösre színezett mező az előzőhöz képest tovább tágult; keskenyebbre nyomva össze az alján húzódó kék tartományt.
– Ez volna a pillanatnyi helyzet? – kérdezte. Pitt fölnyúlt, elkapta Cassy kezét, és megszorította. – Attól tartok, hogy igen – felelte. – Ha a tévéből nyert adatoknak hinni lehet, vagy netán alábecsülik a járvány terjedési ütemét, a Föld lakosságának már legalább a hatvannyolc százaléka megfertőződött.
Jonathan Nancy háta mögé lépett, és megkopogtatta a vállát. – Ne haragudj, hogy zavarlak, anya! – mondta bocsánatkérő hangon. – Itt a legújabb hír a Webről.
– Van hír a winnipegi csoporttól? Sikerült kideríteniük valamit az aminosavláncról? – kérdezte, a fiú hangját hallva, Sheila.
– Igen. – Jonathan belelapozott a kezében tartott iratkötegbe, és elővette belőle a winnipegi jelentést. Átnyújtotta Sheilának, és a doktornő, a munkáját rögtön abbahagyva, elmélyülten tanulmányozni kezdte.
– A trondheimiekkel, tudja, azokkal a norvégokkal is sikerült fölvenni a kapcsolatot – mondta Jonathan.
– Egy rejtett laboratóriumban dolgoznak, a városi egyetem sportcsarnoka alatt.
– Elküldted nekik a kiindulási adatainkat? – érdeklődött Nancy.
– Hát persze! Akárcsak a többieknek.
– Figyelem! – kiáltott közbe Sheila. – Sikerült előbbre lépnünk. A winnipegiek megállapították a fehérje aminosav-összetételét! Ennyivel is könnyebb. A tőlük kapott adatokból kiindulva folytathatjuk a munkát.
– Itt van, amit a norvégok küldtek – válaszolta Jonathan, és már éppen oda akarta adni Nancynek a nyomtatott lapot, ám Sheila érte nyúlt, és türelmetlenül kiragadta a kezéből. Beleolvasott, aztán indulatosan összegyűrte. – Ezt már tudjuk! – mondta. – Fölösleges időpocsékolás, semmi több!
– Teljes elszigeteltségben működnek – szólt közbe, a trondheimiek védelmére kelve Cassy.
– Vannak hírek a franciaországi csoportról? – érdeklődött Pitt.
– Nem is kevés! – vágta rá sietve Jonathan, és elválasztva a többitől a keresett oldalakat, odaadta őket a fiatalembernek. – Úgy tűnik, hogy náluk a betegség lassabban terjed, mint bárhol a világon.
– Biztosan a sok vörös bor teszi! – szólt közbe nevetve Sheila.
– Könnyen lehet, hogy tényleg van valamilyen hatása – mondta Nancy. – Ha a trend folytatódik, bebizonyosodik, hogy nem csupán véletlenszerű jelenségről van szó, és még az okát is sikerül kiderítenünk, akkor hasznunkra is válhat.
– Vannak rossz hírek is – jelentette be Jonathan, magasra tartva néhány lapot. – A cukorbetegek, a vérzékenységben szenvedők, a rákosok és a hozzájuk hasonlók rekordszámban halnak meg világszerte.
– Mintha a vírus tudatosan a génállomány megtisztítására törekedne – vetette föl Sheila, de szavai észrevétlenek maradtak, senki sem reagált rájuk.
Jesse az asztalhoz vitte a gőzölgő chilivel teli fazekat, és rászólt Pittre, hogy húzza arrébb a számítógépet. Miközben várta, hogy teljesítsék a kérését, és letehesse végre az átforrósodott fülű edényt, megkérdezte Jonathantől, hogy hány kutatóközponttal sikerült fölvennie a kapcsolatot előző nap.
– Százhattal – felelte a fiú.
– És ma?
– Kilencvenhárommal.
– Jujj! – szisszent föl Jesse, és a fazekat lecsapva sietett vissza a konyhába a tányérokért és az evőeszközökért. – Elég gyorsan csökken a számuk!
– A hiányzók közül három akár még meg is lehet – válaszolta Jonathan – de túl sokat kérdezgettek arról, hogy kik vagyunk, hol találnak meg bennünket, úgyhogy inkább megszakítottam velük a kapcsolatot.
– Jobb félni, mint megijedni, ahogy a közmondás tartja – szólt közbe Pitt.
– Akkor is túl gyorsan fogynak – tartott ki a véleménye mellett a hadnagy.
– Mi van a titokzatos dr. M.-mel? – kérdezte Sheila. – Jöttek tőle anyagok?
– De még mennyi!
– Ki az a Dr. M.? – kérdezte Jesse.
– Ő válaszolt először az Internetre rárakott levelünkre – magyarázta Cassy. – Egy óra sem telt belé, máris jelentkezett. Sejtjük ugyan, hogy Arizonából üzent, de hogy pontosan honnan, arról fogalmunk sincs.
– Nagyon sok fontos adatot kaptunk tőle – tette hozzá Nancy.
– Elegendőt ahhoz, hogy gyanút keltsen – egészítette ki az elmondottakat Pitt.
– Asztalhoz! – adta ki az utasítást Jesse. – Ha kihűl, még az én chilim is ehetetlenné válik.
– Lassan már ott tartok, hogy gyanús lesz mindenki – jelentette ki elégedetlenül Sheila, és az asztalnál elfoglalta a megszokott helyét. – Persze, ha valaki használható információval áll elő, azt azért elfogadom.
– Mindaddig, amíg az illetővel való kapcsolattartás nem fenyeget azzal, hogy ránk találnak.
– Ez magától értetődik. – Sheila elvette a fiatalembertől a dr. M.-től kapott oldalakat, és kanállal lapátolva magába a chilit, rögtön olvasni is kezdte. Úgy viselkedett, mint a vizsgája előtt minden felkészülésre alkalmas percet kihasználni igyekvő diák.
A többiek a társasági étkezés formaságait jobban betartva szalvétát terítettek az ölükbe, és késsel-villával láttak hozzá az ételhez.
– Jesse! Ezzel önmagát is felülmúlta! – állapította meg elismerően Cassy az első falat chili után.
– Dicsérjék csak nyugodtan! Azt mindig szabad – válaszolta a rendőr.
Csöndben ettek egy darabig, aztán Nancy megköszörülte a torkát. – Utálom elrontani a hangulatot, de, sajnos, kezdünk kifogyni a kutatáshoz szükséges anyagokból – mondta. – Nem sokáig tudjuk folytatni a munkát, ha nem megyünk vissza a városba néhány holmiért. Tudom, hogy veszélyes, de, sajnos, úgy tűnik, nincs más választásunk.
– Nem probléma – válaszolta Jesse. – Állítsa csak össze a listát, aztán majd valahogyan beszerzem, ami kell! Az a lényeg, hogy maguk Sheilával folytathassák a munkát. Egyébként pedig lassan élelemből is utánpótlás kell.
– Én is megyek –jelentkezett Cassy.
– Nélkülem nem – figyelmeztette azonnal Pitt.
– És éri is – mondta Jonathan.
Az anyja azonban rendre utasította: – Te itt maradsz!
– Ugyan, anyu! – ellenkezett vele a srác. – Ne akarj már örökké pólyában tartani! Ugyanúgy benne vagyok ebben a dologban, mint közületek bárki.
– Ha te mégy, akkor én is megyek – döntötte el Nancy. – Vagy Sheilának, vagy nekem úgyis muszáj menni. Csak mi tudjuk pontosan, hogy mire van szükségünk.
– Jézusom! – kiáltott fel hirtelen, a beszélgetést félbeszakítva Sheila.
– Mi történt? – kérdezte nyugtalanul Cassy.
– Ez az M. doki! Tegnap azt kérdezte, mi a süllyedési értéke a DNS vírust tartalmazó szakaszának.
– Elküldtük neki a becslésünket, nem? – érdeklődött Nancy.
– Pontosan azt továbbítottam, amit leírtál – válaszolta Jonathan. – Még azt is megüzentem, hogy nincs olyan centrifugánk, amivel pontosan meg tudnánk állapítani az értéket.
– Úgy tűnik, neki viszont van – közölte Sheila.
– Hadd nézzem! – Nancy átvette a doktornőtől a lapot, és beleolvasott. – Teremtő atyám! Közelebb állunk a vírus izolálásához, mint gondoltuk!
– Pontosan – válaszolta Sheila. – Az izolálás még nem ellenszer, nem vakcina, de nagyon fontos lépés. Talán a legfontosabb ahhoz, hogy találjunk valamilyen gyógyszert.

– Mennyi az idő? – kérdezte Jesse.
– Fél tizenegy – válaszolta Pitt, óráját egészen közel tartva a szeméhez, hogy el tudja olvasni a számokat. Az egyetem területe mellett magasodó dombon, a fák alatt már egészen sötét volt. Jesse, Pitt, Cassy, Nancy és Jonathan a kocsiban ült és várt. Fél órája érkeztek, de Jesse ragaszkodott ahhoz, hogy ne siessék el a dolgot. Nem akarta, hogy a tizenegy órai váltás előtt bárki is megpróbáljon bemenni a kórházba. Az olyankor szokásos felfordulást szerette volna felhasználni arra, hogy megszerezzék, amire szükségük van.
– Háromnegyedkor indulunk – közölte a többiekkel.
Onnan, ahol álltak, tisztán lehetett látni, hogy az egyetem területén lévő parkolók egy részét megszüntették, az aszfaltot feltörték, és a termőfölddel frissen betakart területeken a megfertőzött emberek éppen zöldségeket palántáznak.
– Meg kell adni, nagyon szervezetten csinálják – állapította meg a hadnagy. – Figyeljék meg; szót sem kell váltaniuk egymással, anélkül is pontosan tudja mindegyik, hogy mi a feladata.
– De hol fognak parkolni a gépkocsik? – kérdezte Pitt. – A környezetvédelmet sem szabad ennyire túlzásba vinni.
– Talán nem is akarnak gépkocsit tartani – válaszolta Cassy. – Végtére is minden autó erősen környezetszennyező.
– Úgy látszik, ki akarják takarítani a várost – szólt közbe Nancy. – Ennyit azért a javukra lehet írni.
– Valószínűleg az egész Földet meg akarják tisztítani minden szennyezéstől – mondta a lány. – Attól, amit csinálnak, valahogy még károsabbnak tűnik a saját tevékenységünk. Mintha csak a kívülálló tudná igazán értékelni mindazt, amit mi adottnak, magától értetődőnek tartottunk.
– Hagyják már ezt! – figyelmeztette a két nőt Jesse. – Amit mondanak, az úgy hangzik, mintha az ő oldalukon állnának.
– Mindjárt indulhatunk – közölte a többiekkel Pitt. – Úgy gondolom, hogy mi Jonathannel a kórházi laborba megyünk. Jól eligazodom benne, voltam ott elégszer, Jonathan pedig ismeri a számítógépeket. Ketten el tudjuk dönteni, mire lehet szükségünk.
– Azt hiszem; én is Jonathannel maradok – jelentette ki Nancy.
– Anya! Neked a gyógyszertárba kell menned. Semmi szükséged rám, Pittnek viszont kell a segítség – tiltakozott a fiú.
– Így igaz – erősítette meg a szavait Pitt.
– Majd mi elkísérjük magát Cassyvel – mondta Nancynek Jesse. – A szupermarketben lévő gyógyszertárba megyünk, hogy amíg maga összeválogatja, amire szükségük van, mi felpakolhassunk élelmiszerekből.
– Rendben – zárta le a vitát Pitt. – Harminc perc múlva ugyanitt találkozunk.
– Legyen inkább negyvenöt! – válaszolta a hadnagy. – Nekünk távolabbra kell mennünk.
– Oké. Háromnegyed van. Induljunk!
Miután kiszálltak a kocsiból, Nancy búcsúzóul sietve megölelte Jonathant, és Pitt is megfogta egy pillanatra Cassy karját.
– Legyetek óvatosak!
– Ti is! – felelte a lány.
– Figyelem! szólt a többieknek Jonathan. – Mindenki vegye elő a leghülyébb, "a szar is finom" vigyorát, és el ne hagyja, hadd higgyék, hogy közülük valók vagyunk!
– Jonathan! – nyögött fel elszörnyedve Nancy, hallva fiától az újabb szalonképtelen kifejezést.
Pitt már éppen indult volna, de Cassy karon ragadta, és amikor a fiú megfordult, gyorsan szájon csókolta. Majd Nancy és Jesse után futott, Pitt pedig Jonathan nyomába eredt, és hamarosan mindannyian belevesztek az éjszakába.

A felvétel fél éve készült, és Cassyt ábrázolta a harsogóan zöld fűvel, tarka virágokkal borított domboldalon. A lány, hosszú; dús haját szétterítve a feje körül, a hátán feküdt, és hamiskásan mosolygott a fényképezőgépbe.
Beau ráncos, érdes bőrű keze megmozdult, a hosszú, kígyószerű ujjak megfogták a bekeretezett fényképet, és közelebb vitték a szeméhez, aminek a belső sugárzása elegendő volt ahhoz, hogy Cassy arcvonásai tökéletesen érzékelhetők legyenek. Beau az elsötétült, emeleti könyvtárszobában ült, ahol a monitorok is ki voltak kapcsolva, és csupán a beeső holdfény keltett némi halvány derengést.
Beau nem hallotta, de érzékelte, hogy valaki bement a szobába, és megállt a háta mögött.
– Felgyújthatom a villanyt? – kérdezte Alexander.
– Ha muszáj.
A hirtelen támadt világosságtól Beau szeme összeszűkült.
– Valami baj van, Beau? – kérdezte Alexander még mielőtt észrevette volna a fényképet.
Beau nem válaszolt, tovább ült a székén mozdulatlanul.
– Ha nem sértődik meg, azt mondanám, hogy nem volna szabad ennyire ragaszkodnia senkihez –– folytatta figyelmeztető hangon Alexander. – Az ilyen viselkedés idegen tőlünk, a közösség érdekei ellen hat.
– Igyekszem küzdeni ellene, de hiába – vallotta be Beau, és olyan erővel, hogy az üveg összetört, az asztalra csapta a fényképet.
– A DNS-emnek, miközben újjátermeli magát, ki kellene szorítania belőlem az emberi DNS-t, és mégis, az agyam újból és újból kitermeli magából ezeket az emberi érzelmeket.
– Én is éreztem olyasmit, amiről beszél – vallotta be Alexander. – A korábbi partneremnek azonban örökletes hibája volt, nem élte túl az újjászületési szakaszt, és ez megkönnyítette a számomra a dolgot.
– Ijesztő gyengeség ez az érzelmi kötődés –ismerte el Beau. – Soha nem találkoztunk még ilyen erős, személyek közötti kapcsolattal bíró fajjal. Nincs előttem példa, aminek az alapján cselekedhetnék.
– Megsebezte magát! – szólt figyelmeztetően Alexander.
– Semmiség. – Beau felemelte, és újból megnézte az összetört üvegű képet: – Tudnom kell, hol van. Őt is meg kell fertőznünk. Csak akkor leszek képes megnyugodni, ha megtörtént.
– A riasztást mindenki megkapta. Mihelyt felbukkan valahol, rögtön értesítenek bennünket.
– Biztosan rejtőzködik valahol – folytatta elgyötörten Beau. –Megőrülök, ha csak rágondolok. Képtelen vagyok koncentrálni,
– A Kapu... – próbált más témára áttérni Alexander, de Beau nem engedte.
– Azt akarom, hogy előkerítse Cassy Winthrope-ot! – dörrent rá a segédjére. – Amíg nincs meg, addig ne is beszéljen a Kapuról!

– Jézusom! Nézzék! – mondta a két nőnek Jesse.
A Jefferson szupermarket előtti parkolóban álltak, és néhány nyitott ajtajú, üres gépkocsit láttak maguk körül, amelyeket a gazdáik mintha sietve, az életüket mentve hagytak volna ott.
Az üzlet elülső frontján a nagy ablakok egy része be volt törve, az üvegcserepek szétszóródva hevertek a járdán. Bent csupán az éjszakai szükségvilágítás égett, de az is elég volt, hogy lássák, a szupermarket egy részét földúlták.
– Mi történhetett? – kérdezte Cassy, elszörnyedve bámulva a harmadik világ-beli, polgárháború sújtotta országhoz illő képet.
– El sem tudom képzelni – válaszolta ugyancsak döbbenten Nancy.
– Talán néhány, még meg nem fertőzött ember pánikba esett – találgatott Jesse. – Esetleg a rendőrség, amilyen formában mi ismertük, már nem is létezik.
– Mit csináljunk? – kérdezte a lány.
– Azt, amiért idejöttünk. Így tulajdonképpen még könnyebb is. Arra készültem, hogy zárva lesz, és be kell majd törnünk.
Óvatosan az épülethez mentek, és az egyik kitört ablak helyén tátongó résen át benéztek az elhagyatottnak tűnő üzletbe.
– Elég nagy pusztítást végeztek, de úgy látom, hogy az áruk jó részét itt hagyták – állapította meg Nancy. – Akárki csinálta is, nyilván a pénztárgépek érdekelték elsősorban.
Tisztán lehetett látni, hogy az összes gépnek fölfeszítették a fiókját, és nem hagytak bennük semmi pénzt.
– Ostobák – állapította meg fejcsóválva Jesse. – Ha az általános rend felbomlik, a papírpénz elveszíti minden értékét.
A biztonság kedvéért még egyszer körbenézett a parkolóban, de nem látott senkit. – Kíváncsi lennék rá, miért nincs itt egy lélek sem, amikor a város más részein most is rengetegen mászkálnak – mondta. – Na mindegy. Ajándék lónak ne nézd a fogát! Kezdjünk hozzá!
Beléptek a törött ablakon, és az eladótér közepén húzódó folyosón az üzlet végében lévő gyógyszertár felé tartottak. A gyönge világítás miatt csak nehézkesen tudtak haladni, mert a padló tele volt szórva a polcokról levert konzervdobozokkal, üvegekkel, kartonokkal.
A gyógyszertári rész a mennyezetről leereszthető, és a padlóhoz lakattal rögzített vasráccsal volt elzárva az üzlet többi részétől, ám akik a rombolást végezték, azok a szupermarketnek ezt a részét sem kímélték. Huzalvágóval jókora lyukat csináltak a padlóra rögzített rács közepébe.
Jesse szétfeszítette az átvágott rácsot, Nancy pedig bebújt, és rögtön el is tűnt az egyik pult mögött.
– Mi a helyzet? – kérdezte kintről a hadnagy.
– A narkotikumok eltűntek, de az nem gond – kiabálta vissza Nancy. –A vírusfertőzés elleni gyógyszerek itt vannak, és az antibiotikumok is. Adjon tíz percet, annyi elég lesz ahhoz, hogy összeszedjem, amire szükségünk van!
– Rendben. – Jesse odaszólt Cassynek: – Mi addig nézzünk utána az ennivalónak!
Visszamentek az üzlet elejébe, és jókora papírzacskókkal fölszerelkezve kezdték végigjárni az élelmiszerekkel teli sorokat. Cassy válogatta, amiről úgy gondolta, hogy kell, Jesse pedig hordárként segített neki.
A tésztás rész közepe táján járhattak, amikor a hadnagy jócskán megcsúszott egy eltört üveg kiömlött, a műanyag padlót síkossá tevő tartalmán.
Cassynek még volt annyi ideje, hogy elkapja, és megóvja az eleséstől, de miután az egyensúlyát visszanyerte, Jesse talpa továbbra is nagyon csúszott, ezért szétvetett lábakkal volt kénytelen továbbmenni, mint valami ősrégi burleszk szereplője:
– Nem csoda – állapította meg Cassy, a széttört üveg fölé hajolva. – Olívaolaj. Legyen óvatos!
– Pont ezt a becenevet ragasztották rám a kollégák – válaszolta a hadnagy. – Mit gondol, másképpen hogyan bekkelhettem volna ki harminc évet zsaruként?
– Mosolyogva megcsóválta a fejét. – Mindig abban reménykedtem, hogy valami igazán nagy üggyel sikerül befejeznem a melót, örökké emlékezetes dolgot csinálok majd a nyugdíjbamenetel előtt, de ez az ügy azért sokkal több, mint amire vágytam.
– Vagy amire bármelyikünk is vágyott – egészítette ki Jesse szavait a lány.
– Megkerülték a polcokat, és a lisztet, cukrot, sót, egyéb kilós árut tartalmazó soron folytatták tovább a beszerzést. Cassy, hogy tovább tudjanak menni, félre kellett toljon néhány nagy, dobozokkal teli kartont, és alig kezdett hozzá az út megtisztításához, rémülten felsikoltott. Jesse abban a pillanatban ott volt mellette, hogy megnézze, mitől riadt meg úgy a lány.
– Mi történt?! – kérdezte nyugtalanul.
Cassy nem szólt, csak maga elé mutatott: a véletlenszerűen összedobált dobozerődítmény belsejéből egy ötévesnél nem idősebb kisfiú nézett rájuk. Az arca piszkos volt, a ruhája szakadt, pecsétes.
– Jézusom! – kiáltott fel értetlenül a rendőr. – Hogy kerül ide ez a gyerek?!
Cassy lehajolt, és ösztönösen a karjába akarta venni a csöppséget.
– Vigyázzon! – Jesse sietve utánanyúlt, és visszatartotta. – Semmit sem tudunk róla
Cassy megpróbálta kiszabadítani a karját a szorításból, de a hadnagy erősen tartotta.
– Csak egy gyerek! – vitatkozott vele a lány. – Látszik rajta, hogy rettenetesen meg van rémülve.
– De nem tudjuk... – érvelt tovább a rendőr.
– Nem hagyhatjuk itt!
Jobb meggyőződése ellenére ugyan, de Jesse végül elengedte a lányt, és aggódva figyelte, hogyan nyúl újból a gyerek felé. A kisfiú rögtön a nyakába csimpaszkodott, arcát rémülten belefúrta a vállgödrébe.
– Hogy hívnak? – kérdezte tőle a hátát vigasztalóan simogatva Cassy, és elcsodálkozott, érezve, milyen erővel kapaszkodik bele a gyerek.
Gyors pillantást váltottak Jessevel, és mindketten ugyanazt a kérdést tették föl maguknak: hogyan fogja befolyásolni ez a váratlan esemény amúgy is meglehetősen elkeserítő helyzetüket.
– Gyere! – biztatta a kisfiút. – Nem lesz semmi baj. Biztonságban vagy, de tudnunk kellene a nevedet, hogy legalább megszólíthassunk.
A gyerek, mint aki valóban megnyugodott, a szorításán lazítva kissé hátrébb húzódott, Cassy pedig további megnyugtató szavakat keresett, amikor észrevette az arcán a különös, csöppet sem természetes mosolyt. A kisfiú szeme azonban a mosolyánál is különösebb volt: a pupillája hatalmasra tágult, és úgy fénylett, mintha lámpa volna mögötte.
Hirtelen támadt, ösztönös undort érezve Cassy előrehajolt, és lerakta a gyereket. A karját továbbra sem akarta elengedni, de a kisfiú meglepően erősnek bizonyult, kiszabadította magát a szorításából, és a bejárat felé futott.
– Hé! – kiáltott utána Jesse. – Gyere vissza! – Nekilódult, és a gyerek után vetette magát.
– Fertőzött! – kiabálta Cassy.
– Tudom! Ezért nem akarom, hogy elmenjen!
A gyönge fényben nem volt könnyű feladat a hadnagy számára végigjutni a polcok közötti soron. A cipője talpa még mindig csúszott az olajtól, és ráadásul az útjába kerülő dobozra, kartonra, egyéb széthajigált árura is ügyelnie kellett!
A fiú ugyanakkor szemmel láthatóan különösebb nehézség nélkül megtalálta az utat, és Jesse előtt ért a bejárathoz. Az egyik törött ablaknál megállva fölemelte pufók kis kezét, és nyitott tenyeréből kis fekete diszkosz röppent ki, és tűnt is el rögtön az éjszakában.
Jesse a sok csúszkálástól kissé kifulladva érte utol a gyereket. Enyhén bicegett is, mert fájt az oldala – futás közben nekiütközött egy jókora, paradicsomkonzerves dobozzal teli konténernek, majd a pénztár sarkának is.
– Na jól van, kisfiam! – mondta, és szembefordította magával. – Halljuk, mi történt! Hogy kerültél ide?
A fiú nem válaszolt, csak nézett rá ugyanazzal a természetellenes, széles mosollyal, amelyikkel korábban Cassyre.
– Meséld el! – biztatta a hadnagy. – Csak képes vagy megmondani, mit kerestél itt! Vagy nem?
– Mit csinált? – kérdezte, beérve őket, Cassy.
– Amennyire láttam, semmit – válaszolta Jesse. – Idefutott, és megállt. Jobban érezném azonban magamat, ha végre letörölné az arcáról ezt a vigyort. Olyan, mintha magában mulatna rajtunk.
Cassy és Jesse egyszerre látta meg a reflektorokat. A jármű bekanyarodott a szupermarket előtti parkolóba, és egyenesen feléjük tartott.
– Jaj, ne! – kiáltott fel Jesse. – Társaságra aztán végképp nincs szükségünk!
A fény mozgásából jól meg tudták ítélni, hogy a jármű igen nagy sebességgel tart feléjük, és mindketten önkéntelenül hátrálni kezdtek. A kocsi vad kerékcsikorgással közvetlenül az üzlet előtt fékezett, és úgy elvakította őket, hogy Cassy és Jesse a kezét a szeme elé kapva volt kénytelen védekezni. A kisfiú ugyanakkor nem törődött az erős fénnyel, feléje futott; és pillanatok alatt el is tűnt benne.
– Szaladjon el Nancyért, és a hátsó kijáraton át meneküljenek! – mondta Cassynek Jesse.
– És maga?!
– Én majd feltartom őket – válaszolta a nyomozó. – Ha tizenöt percen belül nem vagyok a megbeszélt helyen, induljanak, ne várjanak tovább. Találok majd másik járművet, amivel hazajuthatok.
– Biztos? – kérdezte kétséggel telve a lány. Csöppet sem tetszett neki az ötlet, hogy a hadnagy nélkül távozzanak.
– Persze! – felelte ingerülten Jesse. Menjen már!
Cassy szeme addigra alkalmazkodott már annyira a az erős fényhez, hogy lássa a gépkocsiból mindkét oldalon kiszállók elmosódott alakját, bár a részleteket továbbra sem tudta kivenni.
Megfordult, és az üzlet belseje felé indult. Félúton járhatott, amikor megkockáztatta, hogy visszanézzen, és látta, hogy Jesse a törött ablakon kilépve egyenesen a gépkocsi felé tart.
Futott, amilyen gyorsan csak tudott, és odaérve teljes erőből megrázta a gyógyszertárat az üzlet többi részétől elválasztó rácsot, miközben hívta Nancvt. Az asszony azonnal kidugta a fejét a pult mögül, és meglátta az autótól származó fénysugarakat.
– Mi történt? – kérdezte.
– Baj van! – válaszolta a futástól lihegve Cassy. – Gyorsan el kell tűnnünk!
– Oké. Mindent összeszedtem már. – Nancy kijött a pult mögül, és megpróbál átfurakodni a rácsba vágott lyukon, de mert nem ügyelt eléggé, fennakadt a szélén.
– Fogja meg! –nyújtotta Cassy felé a gyógyszerekkel teli kis zsákot, és két kézzel próbálta kiszabadítani magát, de úgy is hiába.
Az üzlet belsejébe vetődő fény hirtelen fölerősödött, és ugyanakkor egyre fokozódó, zúgó-sziszegő hang hallatszott. Amikor már egészen fülsiketítővé vált, egyik pillanatról a másikra abbamaradt, mintha elvágták volna.
– Ne! – nyögött fel elkeseredve Nancy.
– Mi az?! – kérdezte rögtön Cassy.
– Ugyanilyen hangot hallottunk, mielőtt Eugene eltűnt – válaszolta az asszony. – Hol van Jesse?
– Jöjjön! – kiáltotta a lány. – Azonnal el kell tűnnünk!
Ledobta a Nancytől kapott csomagot, és ő is lázasan nekiállt feszegetni a rácsot.
– Menjen! – kiáltotta Nancy. – Fogja a gyógyszereket, és fusson!
– Maga nélkül nem! – válaszolta Cassy, tovább küszködve a vastag, nehezen hajlítható drótokkal.
– Rendben. – Az asszony látta, hogy úgysem tudja elküldeni, ezért inkább megpróbálta gyorsítani a szabadulást. – Húzza az egyik oldalon, én meg a másikon nyomom! – Az elgondolás bevált, és néhány másodperc múlva Nancy szabad volt.
Felkapta a gyógyszerekkel teli zsákot, és együtt rohantak tovább, a szupermarket hátsó része felé. Nem volt pontos elképzelésük arról, hogy merre is menjenek, csupán arra számítottak, hogy az üzletnek biztosan lesz valamilyen hátsó kijárata. Ajtót azonban nem találtak, csupán nehéz ételkonzervekkel teletömött, szorosan egymás mellé állított konténereket.
A sarokhoz érve, és még mindig nem találva utat a további meneküléshez, visszafordultak, és az első polcsor mentén az üzlet eleje felé futottak: Remélték, hogy szélen; a fal közelében maradva csak rábukkannak majd egy ajtóra, ám nem jutottak messzire – a közelükben emberek csoportja bukkant fel, elzárva előlük az utat. A legtöbbjüknél elemlámpa is volt.
A félelem kiáltása szinte egyszerre szakadt fel Cassyből és Nancyből. A csoportot leginkább tagjainak különösen fénylő szeme tette félelmetessé.
Azonnal megfordultak, de már visszafelé sem mehettek, arról másik csapat állta útjukat: Rémülten egymáshoz simulva figyelték, hogy a két csoport elindult feléjük. Amikor már elég közel voltak ahhoz, hogy ki tudják venni a vonásaikat, látták, hogy egyformán vannak közöttük nők és férfiak, idősek és fiatalok. Ami igazán egyformává tette ezeket az embereket, az a fénylő szemük és a mesterkélt mosolyuk volt.
Egy darabig csupán annyi történt, hogy a vírustól fertőzöttek némán körülvették a két nőt, gyűrűbe fogva őket. Cassy és Nancy, tenyerüket rémülten a szájuk elé kapva, hátukat egymásnak vetve álltak, és várták, mi fog következni. Rémületében Nancy a gyógyszerekkel teli zsákot is elengedte.
Az érintéstől elszörnyedve Cassy vadul felsikoltott, amikor az egyik férfi hirtelen utánakapott, és megmarkolta a csuklóját.
– Cassy Winthrope, ha nem tévedek – mondta kurta kis nevetés kíséretében. – Örülök a találkozásnak. Nagyon hiányoltuk már.

Pitt türelmetlenül dobolt az ujjaival Jesse kocsijának a kormányán, és Jonathan is állandóan izgett-mozgott az ülésen. Mindketten nyugtalanok voltak, nem tudtak megmaradni a helyükön.
– Mióta várunk már? – kérdezte egy idő után Jonathan.
– Huszonöt perce meg kellett volna érkezniük.
– Mit csináljunk?
– Nem tudom – vallotta be Pitt. – Előtte azt hittem, ha valakinek baja eshet, azok csak mi leszünk.
– Elég volt egyfolytában vigyorogni, az már nem is érdekelte őket, hogy mit csinálunk.
– Maradj itt! – szólt rá hirtelen a fiúra Pitt. – Megyek, megnézem azt a szupermarketet. Ha tizenöt perc múlva nem vagyok itt, vágtass haza!
– És ti hogy juttok vissza a házhoz? – kérdezte aggódó hangon Jonathan.
– Rengeteg elhagyott jármű van a környéken. Nem lesz nehéz elvinni valamelyiket.
– De...
– Csináld, amit mondtam! – fojtotta belé a tiltakozást a fiúba Pitt. Kiszállt a kocsiból, és gyorsan lefutott a domboldalon. A fák közül a néptelen utcára kiérve egyből a szupermarket felé indult. Úgy becsülte, hogy vagy hat háztömbnyit kell haladnia, aztán befordulni a sarkon.
Nem messze magányos alak lépett ki az egyik épületből, és indult el egyenesen feléje. A sötétben Pitt tisztán látta fényesen világító szemét, és rögtön az arcára erőltette ugyanazt a merev mosolyt, amivel a kórházban álcázták magukat Jonathannel. Addigra olyan rengeteget mosolygott már, hogy az arcizmai kezdtek megfájdulni tőle.
Idegfeszítő feladatnak találta, hogy nyugodt léptekkel közeledjen a megváltozott, eredeti egyéniségét elveszített személy felé. Nem csupán a mosolyára kellett ügyelnie, hanem arra is, hogy mereven maga elé nézzen, véletlenül se az illetőre. Jonathannel néhány izgalmas pillanat árán megtanulták, hogy gyanút ébresztenek maguk iránt, ha bárkiével is találkozik a tekintetük.
A férfi anélkül; hogy lassított volna, elment mellette, Pitt pedig megkönnyebbülve felsóhajtott. Micsoda élet; állapította meg, és némán föltette magának a kérdést: vajon meddig fogják bírni az idegőrlő macska-egér játékot?
Megkerülte a sarkot, és az első, amit észrevett, a szupermarket előtt álló gépkocsik tömege volt. Önmagukban a járművek talán nem is keltettek volna nyugtalanságot, ha nincs bekapcsolva mindegyiknek a reflektora. De a fényszórók égtek, és közelebb érve a járó motorok zaját is hallotta.
A parkoló szélénél járt éppen, amikor látta, hogy egy csapat ember lép ki az üzletből, és visszaszáll az autókba, majd hamarosan a becsukott ajtók csattanását hallotta.
A nyakát behúzva, meggörnyedt felsőtesttel Pitt beszaladt a parkoló bejáratához közeli épület sötét kapualjába. Alig rejtőzött el, a gépkocsik megmozdultak, és pontosan feléje indultak el. Vezetőik egyre növelték a sebességüket, miközben sorba fejlődtek. Pitt, hogy távol tartsa magát az előtte táncoló fényektől, amennyire csak tudott, beljebb préselődött az árnyékba.
Néhány pillanat múlva elhaladt előtte a hatos konvoj első kocsija. A vezető, mielőtt kikanyarodott volna az úttestre, kissé lelassított, alkalmat adva ezzel Pittnek arra, hogy alaposabban is megnézhesse a bent ülők mosolygó arcát.
Az utána jövők ugyanezt csinálták, és amikor az utolsó autó is lelassított egy kissé, Pittnek elakadt a lélegzete, a gerince mentén pedig jeges borzongás futott végig. Az autó hátsó ülésén Cassyt látta!
Nem tudván tovább türtőztetni magát, és mit sem törődve a következményekkel, Pitt előugrott a kapualjból, mintha a kocsi után akarta volna vetni magát, hogy vadul feltépje az ajtaját, és kirángassa belőle a lányt. Ahogy futott, a halvány utcai fény egy pillanatra rávetült, Cassy pedig abban a pillanatban oldalra nézett.
A másodperc töredékéig találkozott a pillantásuk, aztán Pitt tovább lendült, ám Cassy, mint aki nemet int, megcsóválta a fejét, és a pillanat ezzel el is múlt. A gépkocsi újból felgyorsult, és hamarosan eltűnt, beleveszett az éjszakába.
Pitt magánkívül, mint a részeg támolygott vissza a kapualjba. Dühös volt, mert nem tett semmit Cassy kiszabadításáért, ugyanakkor a lelke mélyén tisztában volt azzal, hogy hiába erőlködött volna, úgysem ér célt. Elkeseredve hátradőlt, nekivetette magát a falnak, és behunyt szemmel csak a lányt látta maga előtt, amint a kocsi ablakából feléje pillantott.

17. FEJEZET

5.15

A sivatag fölé boruló tiszta, csillagos égbolt feketéje gyorsan halványult; átadva a helyét a keleti látóhatár felől a rózsaszín derengésnek: Közeledett a hajnal, újabb nap volt készülőben.
Beau mióta a jó hírt megkapta, kint állt a nagy hálószoba erkélyén, és élvezte a hűvös éjszakai levegőt. Az utóbbi néhány percet azonban egyre növekvő nyugtalanságban töltötte. Azóta, hogy megpillantotta a visszatérő kocsikat, tudta, a találkozásra bármelyik pillanatban sor kerülhet.
Hallotta a hálószobán át közeledő lépteket, a teraszra nyíló ajtó zárnyelvének a kattanását is, de nem fordult meg. Tekintetét a látóhatárra szögezte; oda, ahol új nap, új kezdet hírnökeként a napnak elő kellett bukkannia.
– Látogatója érkezett – közölte Alexander, majd az ajtót behúzva maga mögött rögtön vissza is vonult. Beau az égre vetülő első, aranyszínű sugarakat figyelte. Különös nyugtalanságot, bizsergést tapasztalt egész testében, ami egyrészt érthető volt számára, ugyanakkor rejtélyes és fenyegető is.
– Szervusz, Cassy! – mondta végül, megtörve a csöndet, és a lány felé fordult.
Cassy, hogy a szemét védje a hirtelen világosságtól, a tenyeréből ernyőt formázott fölé, de a fekete bársonyköntösű alaknak még így is csak a körvonalait látta, a vonásait nem tudta tisztán kivenni.
– Te vagy az, Beau? – kérdezte.
– Persze, hogy én – válaszolta Beau, és feléje lépett.
Cassy végre tisztán meglátta, és egy pillanatra a lélegzete is elállt. Beau külsején a mutáció jelei még szembetűnőbbekké váltak. A kis bőrelváltozás, amit előző találkozásukkor a füle mögött látott, jelentősen kiterjedt, áthúzódott a nyakára, az alsó állkapcsára, és a nyúlványai már az arcát is kezdték behálózni. A fiatalember haja megritkult, csomókban hullani kezdett, és alóla szintén idegen bőr ütközött elő. A szája, bár még mindig mosolygott, vékonnyá, szinte vonalszerűvé vált, a fogai kisebbek, hézagosak lettek, és teljesen sárgák. Szemgolyói közepén csupán két fekete, szivárványhártya nélküli folt látszott, és folyamatosan pislogott, de úgy, hogy nem a felső szemhéja csukódott le, hanem az alsó húzódott fölfelé.
Cassy rémülten hátrálni kezdett.
– Ne félj! – mondta Beau, és hozzá lépve köréje fonta a karját.
A lány az érintéstől mozdulatlanná dermedt. Beau ujjai mintha a teste egy részét gúzsba kötő kígyók lettek volna, és a fiatalemberből közelről valami vad, idegen bűz áradt.
– Kérlek, Cassy, ne félj! – hallotta újból a figyelmeztetést. – Én vagyok az, Beau.
Cassy nem válaszolt, minden erejét össze kellett szednie, hogy rémülten föl ne sikoltson.
Beau kissé hátrébb hajolt, és úgy tartotta, hogy kénytelen legyen elváltozott, eltorzult arcába nézni.
– Nagyon hiányoztál – mondta.
Nem bírva tovább e szörnyűséget, Cassy összeszedte erejét, és nagyot sikoltva, heves rántással kiszabadította magát. A mozdulat gyorsasága, ereje szemmel láthatóan meglepte Beau-t.
– Hogy mondhatsz olyat, hogy hiányoztam?! Te már nem vagy Beau! – kiáltotta a lány.
– De az vagyok – válaszolta megnyugtatónak szánt hangon Beau. –Mindig az leszek, és még valami más is. A keveréke vagyok korábbi emberi mivoltomnak, és egy másik lénynek, amely olyan ősi, mint maga ez a galaxis:
Cassy óvatosan, remegve nézett feléje. El akart menekülni, de a szörnyű látvány megbénította, cselekvőképtelenné vált.
– Te is részese leszel az új életnek – folytatta Beau. – Mindenki a részese lesz, legalábbis azok, akik nem őriznek a szervezetükben súlyos örökletes hibát. Nekem jutott ugyan a megtiszteltetés, hogy az első lehessek, de ez csak véletlenül történt így. Bárki mással megeshetett volna.
– Most végül is Beau-val beszélek – kérdezte Cassy – vagy a vírus szól hozzám Beau közvetítésével?
– A válasz az, hogy is-is – felelte türelmesen Beau. – Az idegen tudat azonban annál hatalmasabbá válik, minél több embert sikerül átalakítani. Az átalakított emberekből tevődik össze, ugyanúgy, ahogy az emberi agy is az őt alkotó sejtek összessége.
Cassynek komoly erőfeszítésébe került legyűrni magában a undort, amit az ijesztő, idegen lény simogatása ébresztett benne.
– Be kell vallanom valamit – mondta Beau. – Kezdetben megpróbáltam nem gondolni rád. Eleinte könnyen is ment, mert lekötött a sok munka; de aztán az emléked visszalopakodott a tudatomba, és rádöbbentett, milyen nehezen lebírható erejük is van az emberi érzelmeknek. Ez a fajta gyengeség egyedülálló az egész galaxisban.
– Az ember, aki bennem lakik, szeret téged, Cassy – folytatta kis szünet után – és boldog vagyok, ha arra gondolok, hogy világok sokaságát adhatom neked. Azt akarom, hogy te is közénk tartozz!

– Most már biztosan nem jönnek – állapította meg Sheila. – Bármennyire fájdalmas is, tartok tőle, hogy ezt tudomásul kell vennünk. – Felállt, és nyújtózkodott egy kicsit, hogy valamelyest megmozgassa a hosszú virrasztás alatt elgémberedett tagjait.
A ház ablakán kitekintve látták, hogy a kelő nap sugarai elérték a tó nyugati partján a fák koronáját. A víz fölött sűrű pára gomolygott, de már nem sokáig, a napfénynek azt is hamarosan szét kellett oszlatnia.
– Ha pedig így áll a helyzet – folytatta a doktornő – akkor nekünk is el kell tűnnünk, még mielőtt hívatlan látogatókat kapunk.
Sem Pitt, sem Jonathan nem válaszolt. Egymással szemben, a kereveteken ültek a térdükre könyökölve, állukat a tenyerükbe támasztva. Arcukon kimerültség, bánat, hitetlenkedés keveréke látszott.
– Nem hiszem, hogy lenne elég időnk mindent összeszedni – figyelmeztette őket Sheila. – A kutatási adatokat azonban feltétlenül magunkkal visszük, és a szövetkultúrákat is. Remélem, sikerül vírusrészecskéket kitenyészteni rajtuk.
– Anyával mi lesz? – kérdezte Jonathan. – És Cassy? Jesse? Mi van, ha visszajönnek, és hiába keresnek bennünket?
– Erről már beszéltünk – válaszolta Sheila. – Ne tegyük még nehezebbé a helyzetünket, mint amilyen!
– Én sem értek egyet azzal, hogy elmenjünk – mondta Pitt. Bár Cassy sorsát illetően nem táplált hiú reményeket, változatlanul bízott abban, hogy Nancy és Jesse előkerülhet.
– Figyeljenek rám! – válaszolta határozott hangon a doktornő. – Két órával ezelőtt megállapodtunk, hogy hajnalig várunk. A hajnal azóta eljött. Minél tovább maradunk, annál nagyobb lesz az esélye, hogy minket is elkapjanak.
– De ha elindulnánk is, hová mehetnénk? – kérdezte a fiatalember.
– Kezdjünk el pakolni, aztán majd menet közben eldöntjük.
Pitt ellökte magát a kerevettől, felállt, végtelen fájdalommal a tekintetében Sheilára nézett, ő pedig látva, milyen állapotban van, megenyhült, és hozzá lépve bátorítóan megölelte:
Jonathan hirtelen jött elszántsággal szintén felpattant; a számítógépéhez ment, és villámsebesen szántva ujjaival a billentyűket, egyből írni kezdett valamit. Utána egy-két percet kellett csupán várakoznia, hogy megérkezzen a válasz.
– Figyelem! – kiáltotta Sheilának és Pittnek. – Dr. M. van a vonalban. Meggondolta magát, hajlandó találkozni velünk. Mit válaszoljak neki?
– Én továbbra sem rajongok az ötletért – mondta Sheila. – Nem vonz a gondolat, hogy olyan valakinek a kezébe tegyük le az életünket, akiről csak annyit tudunk, hogy dr. M.-nel nevezi magát. Persze, az is igaz, hogy nagyon érdekes adatokat kaptunk tőle.
– Nem hiszem, hogy különösebben sok lehetőség közül választhatnánk – jegyezte meg Jonathan.
– Hadd nézzem a legutolsó üzenetét! – mondta Pitt, és a fiú mögé állva a válla fölött rápillantott a képernyőre. Miután befejezte az olvasást, visszafordult Sheilához: – Azt hiszem, meg kellene próbálnunk. Nehéz elképzelni, hogy bármi rosszban sántikálna. Amikor elkezdtük a beszélgetést, legalább annyira meg volt ijedve tőlünk, mint mi őtőle.
– Még mindig jobb, ha hozzá megyünk, mint ha céltalanul bolyongunk – csatlakozott hozzá Jonathan.
– Ráadásul Internet-kapcsolata is van. Hagyhatunk itt üzenetet, hogy ha anya vagy a többiek visszajönnek, fel tudjanak hívni bennünket.
– Rendben van – adta meg magát az érveknek Sheila. – Legyen hát kompromisszum! Találkozzunk ezzel a dr. M.-mel, de húzzuk el innen a csíkot, amilyen hamar csak lehet!

– Cassy, tökéletesen megértem, milyen nehéz ez a számodra – mondta Beau. – Én már leszoktam arról, hogy nézzem magamat a tükörben, és neked is el kell fogadnod így!
A lány a terasz korlátjára támaszkodva az intézet gyönyörű parkját figyelte. A nap már fenn volt az égen, és a talaj fölött megülő pára is oszladozni kezdett. A kapu felől az úton a világ minden tájáról érkezett emberek csapata áradt szinte szünet nélkül az épület felé.
– Csodálatos környezetet teremtünk itt! – szólalt meg ismét Beau. – És az egész világon. Ez valóban új kezdet lesz.
– Én ahhoz a régi világhoz tartozom – válaszolta Cassy.
– Ezt nem gondolhatod komolyan! Főleg akkor nem, ha számba veszed, mik a jellemezték. Az emberek önpusztító módon tönkretették a Földet, különösen az utóbbi fél évszázadban. És ennek nem lett volna szabad bekövetkeznie, hiszen a Föld csodálatos hely. Megszámlálhatatlanul sok bolygó van a galaxisban, de kevés olyan meleg, vízben gazdag, hívogatóan szép, mint ez.
Cassy behunyta a szemét. Kimerült, alvásra lett volna szüksége, de igyekezett figyelni, mert Beau mondandója, vagy legalábbis annak egy része, tartalmazott némi igazságot. Igyekezett összeszedni az erejét és rákényszeríteni magát arra, hogy gondolkozzék.
– Mikor érkezett a vírus a Földre? – kérdezte.
– Mikor volt az első invázió? Körülbelül hárommilliárd földi évvel ezelőtt, amikor az itteni feltételek az élet gyors kialakulásához kedvezőkké váltak. Egy kutatóűrhajó virionokat bocsátott az őstengerbe; és azok beépültek a formálódó DNS-be.
– És azóta most először érkezett szonda, hogy ellenőrizze az eredményt?
– Dehogy! – válaszolta Beau. – Nagyjából százmillió évenként jöttek szondák, hogy életre keltsék a vírust és megfigyeljék, milyen élet alakult ki.
– A vírus tudata közben nem maradt meg?
– A vírus maga megmaradt. Egyébként igazad van, a tudatot hagyták elpusztulni. Azok a szervezetek, amelyekbe került, nem voltak megfelelők, hogy hordozzák, és továbbfejlődhessék bennük.
– Mikor volt az utolsó látogatás? – érdeklődött Cassy.
– Nagyjából százmillió földi évvel ezelőtt. Siralmas eredményt hozott. A földet hatalmas hüllőszerű, egymást vadul pusztító lények népesítették be.
– A dinoszauruszokra gondolsz?
– Igen. Azt hiszem, így neveztétek el őket – válaszolta Beau. – De bármi volt is a nevük, tökéletesen elfogadhatatlan környezetet kínáltak a tudatnak. Az életre keltés tehát elmaradt. Ugyanakkor történtek bizonyos örökletes változtatások annak érdekében, hogy azok a hüllők kihaljanak, és lehetővé váljon más fajok kifejlődése.
– Például az embereké.
– Pontosan. Az ember teste tökéletes, sokoldalúan használható, és az agya is megfelelő méretű. Az egyetlen igazi hátrányt az érzelmei jelentik.
Cassy, bár nem akarta, keserűen fölnevetett. Nevetségesnek tűnt a számára a puszta gondolat is, hogy a világűrt szabadon beszáguldó idegen kultúrának éppen az emberi érzelmekkel támad gondja.
– Lehet, hogy ezt nehéz megérteni, de attól még így van – folytatta Beau. – Az érzelmek elsődlegességéből következően az egyén túlzott jelentőségre tesz szert, ami ellentétes a kollektív jóval. Az én kettős látószögemből nézve egyszerűen elképesztő, hogyan tudták az emberek mindazt elérni, amit végül is elértek. Egy olyan fajon belül, amelynek az egyedei mind arra törekszenek, hogy az alapszükségleteket messze felülmúló körülményeket teremtsenek maguknak, a háború és a széthúzás magától értetődő, és a béke, a nyugalom válik természetellenessé.
– Hány fajt foglalt már el a világegyetemben a vírus? – kérdezte Cassy.
– Sok ezret. Mindet, amelyik megfelelő burkot biztosít a számára.
Cassy továbbra is a távolba figyelt. Nem akart Beau-ra nézni, mert a külseje annyira zavarta, hogy megnehezítette a gondolkodását is, márpedig gondolkodni akart. Úgy érezte, minél többet tud meg, annál nagyobb esélye lesz, hogy elkerülje a fenyegető fertőzést, és önmaga maradhasson. Az új ismeretek pedig tömegével jutottak el hozzá. Azt tapasztalta, hogy minél tovább beszélget Beau-val, annál erőteljesebben kiütközik belőle az idegen én, és háttérbe szorul mindaz, ami emberi.
– Honnan származtok? – kérdezte hirtelen, rövid szünet után.
– Úgy érted, hol az anyabolygónk? – ismételte meg Beau a kérdést, mintha nem jól hallotta volna. Kissé tanácstalanná vált, és megpróbálta előbányászni a kollektív tudatból a választ, de nem találta. – Nem tudom. Még azt sem, hogy milyen volt az eredeti megjelenési formánk. Különös. Ez a kérdés eddig föl sem merült bennem.
– Az soha nem jutott eszébe a vírusnak, hogy rosszat tesz, ha elfoglal egy már önálló tudattal rendelkező szervezetet?
– Nem. Ez mindaddig nem számít, amíg annak a helyébe, amit elveszünk, valami sokkal jobbat adunk.
– Hogyan lehetsz ebben ennyire biztos? – kérdezte Cassy.
– Nagyon egyszerűen – felelte Beau. – Elég, ha csak a történelmetekre utalok. Gondolj bele, mit tettetek ezzel a bolygóval és egymással is abban a rövid kis időben, amióta ti vagytok az uralkodó faj!
Cassy nem válaszolt, csak bólintott, és kénytelen volt magában elismerni, hogy Beau szavaiban ismét csak van némi igazság.
– Gyere velem, Cassy! – szólt rá Beau. – Van valami, amit szeretnék megmutatni neked. – A hálószoba ajtajához lépett, és szélesre tárta.
A lány erőt vett magán, és megfordult. Szilárd elhatározásra volt már szüksége, hogy el tudja viselni Beau látványát, ami ugyanolyan megdöbbentő volt a számára, mint amikor először szembesült vele. Beau, az ajtót nyitva tartva előtte, mutatta az utat. – Odalent van:
Lementek a földszintre, ahol a terasz nyugalmával, békéjével szemben lázas tevékenység, mosolygó, de velük szinte semmit sem törődő emberek tömege fogadta őket. Beau az egykori bálterembe vezette a lányt, oda, ahol a leglázasabb munka folyt. A hatalmas nyüzsgést látva nehéz volt még csak elképzelni is, hogyan képes annyi ember összehangolva, egymás akadályozása nélkül dolgozni.
A nagy terem padlóját, falait és mennyezetét drótok sűrű szövedéke hálózta be, középen pedig ránézésre is idegen világból származónak tűnő, különös szerkezet emelkedett. Központinak tűnő magját hatalmas, csillogó acélhenger alkotta, amiből acélrudak meredtek elő a legkülönbözőbb irányokba. Az építményen Cassyt leginkább óriási transzformátorra emlékeztető szerkezet nyugodott. Oldalt, a terem fala mentén helyezkedett el a vezérlőpult, rengeteg monitorral, kapcsolóval, kijelzővel.
Beau, miután a terembe léptek, egy ideig néma maradt, hagyta, hadd kerítse hatalmába a lányt a lenyűgöző látvány.
– Már majdnem kész – szólalt meg, amikor úgy érezte, hogy sikerült elérnie a célját.
– Mi ez? – kérdezte Cassy.
– Kapunak nevezzük. Kapcsolatot teremt az általunk elfoglalt egyéb világokkal.
– Hogy érted azt, hogy kapcsolatot? Távközlési eszköz?
– Nem távközlési, hanem szállító – válaszolta Beau.
A feleletet hallatán a lány kénytelen volt hatalmasat nyelni, mert úgy érezte, hogy a szája egyik pillanatról a másikra kiszáradt. – Azt akarod mondani, hogy azok a lények, amelyeket más bolygókon megfertőztetek... a vírus megfertőzött, ennek a segítségével eljuthatnak ide, a Földre?
– Mi pedig oda, ahol most ők vannak – válaszolta diadalmasan Beau. – A Föld elszigeteltségének vége szakad, kapcsolatba kerül más világokkal, valóban a világmindenség része lesz.
Cassy hirtelen elgyöngült. Az önmaga sorsáért érzett aggodalomhoz másfajta rémület is társult, attól a gondolattól, hogy a Földet megszámlálhatatlanul sok idegen élőlény árasztja el. A kétfajta rémület, a maga körül tapasztalt nyüzsgés, társulva fizikai, érzelmi és szellemi kimerültségével, már soknak bizonyult számára. Megszédült, a terem forogni kezdett vele, majd elsötétült, és hiába küzdött ellene, elveszítette az eszméletét.
Amikor magához tért, nem tudta megítélni, mennyi ideig tartott az ájulása. Kezdetben érzett még némi szédülést, de az viszonylag gyorsan elmúlt, utána pedig rögtön az tudatosodott benne, hogy a jobb öklét szorosan összezárva tartja.
Felnyitotta a szemét, és látta; hogy még mindig a bálteremben van, az ijesztő, idegen lények Földre szállítására alkalmas, futurista szerkezet változatlanul föléje magasodik.
– Nem lesz semmi baj – hallotta Beau hangját, és megborzongott, mert tudta, hogy ez az a közhely, amit annak szoktak mondani, akire súlyos megpróbáltatás vár. Beau-ra pillantott, látta, hogy mellette térdel, ő szorítja ökölbe a kezét, és csak ekkor tudatosodott benne, hogy valami nehéz, hűvös tárgy van összezárt markában.
– Nem! – sikoltott fél Cassy, és megpróbálta kiszabadítani a kezét, de Beau erősen tartotta és nem engedte.
– Kérlek, Beau! – könyörgött.
– Ne félj! – hallotta a nyugtató hangot. – Meglátod, magad is örülni fogsz neki.
– Ha szeretsz, ne tedd ezt velem! Kérlek!
– Nyugodj meg, Cassy! – felelte Beau. – Szeretlek.
– Ha még te irányítod a cselekedeteidet, engedd el a kezem! – esdekelt a lány. – Önmagam akarok maradni!
– Az maradsz – mondta meggyőződéssel Beau. – Az, és még sokkal több. Tudom, mit teszek, és azt is akarom csinálni. Élni akarok a hatalmammal, és akarlak téged!
– Jajj! – kiáltott fel Cassy.
Beau abban a pillanatban elengedte a kezét, és ő undorodva elhajította magától a kis fekete diszkoszt, ami csúszott egy darabig a padlón, aztán beleakadt néhány drótba, és megállt.
Cassy a baljával sérült kezéért kapott, és elszörnyedve nézte a mutatóujja tövén kiserkenő vért. Apró szúrást kapott, és a felismeréstől, hogy ez mit jelent, annyira elhagyta az ereje, hogy visszazuhant a padlóra. Behunyt szemhéja alól kövér könnycsepp bukkant elő, és gördült végig lassan az arcán. Most már ő is közéjük tartozott!

18. FEJEZET

9. 15

A benzinkút úgy nézett ki, mint a harmincas években forgatott film díszlete, vagy mint a Saturday Evening Post magazin régi számának a borítóján szereplő kép. Két vékony, szecessziós öntöttvas csúccsal lezárt csőszerű töltőoszlop állt csak ki a föld alá süllyesztett tartályból, és közepükön, bár erősen megkopva, még mindig látni lehetett az egykori üzemeltető társaság jelét, a vörössel festett Pegazust.
Az épület is hasonlóan rossz állapotban volt, első ránézésre kész csodának tűnt, hogy még egyáltalán állt. A sivatag felöl fújó, szemcsés homokot hozó szél fél évszázad alatt a festék maradékától is megfosztotta a falat. A kátránypapírral borított zsindelytető volt az egyetlen, ami többé-kevésbé épen vészelte át az idő múlását. A kitört ablakú ajtó – saját zsanérjai tartósságának emlékműveként – nyikorogva lengett ki-be a forró szélben.
Pitt – hogy alaposabban is szemügyre vehessék – a tönkrement építménnyel szemben állította le a kocsit.
– Micsoda isten háta mögötti hely! – állapította meg Sheila, kézfejével kitörölve szeméből az izzadságot. A sivatagi nap perzselőn sütött, könyörtelenül tudomására hozva szörnyű erejét mindenkinek, aki sugarai útjába került.
Kihalt, kétsávos úton érkeztek, amely valamikor az arizonai sivatagon átvezető főútnak számított. A harminc kilométerre délre húzódó autópálya megépítése azonban megfosztotta ettől az előkelő státustól, és mint arról az úttestet sok helyen beborító homok is árulkodott, már hosszú ideje igen ritkán keresték csak fel járművek.
– Azt mondta, hogy itt találkozunk – közölte Jonathan. – És pontosan ilyennek is írta le a helyet.
– Akkor hol van? – kérdezte Pitt, és körbejártatta a tekintetét a távoli horizonton. Egy-két magányos, a lapos tájból meredeken égbe szökő falat, hatalmas sziklatömböt leszámítva nem látott mást, csak a kiszikkadt pusztaságot. Néhány csenevész fűszál lengedezésén kívül semmi mozgás.
– Maradjunk itt és várjuk meg! – javasolta Jonathan, aki már annyira álmos volt, hogy állandóan a mellére akart bukni a feje.
– Kísérteties vidék. Nem látok egyetlen helyet sem, ahol bárki meghúzódhatna.
– Nézzük meg talán az épületet! – vetette föl Sheila.
Pitt elindította a kocsit, átkanyarodott az út másik oldalára, és a töltőoszlopok és a romos ház között állt meg újból. Kényelmetlen érzéssel vizsgálgatták az épületet, amelyben – különösen az egyhangúan ki-be lengedező ajtó miatt – volt valami kellemetlenül riasztó, taszító vonás. Ahol álltak, már az ajtó rozsdás zsanérjának fülsértő csikorgását is jól hallották. A ház apró, meglepő módon épen maradt ablakai túlságosan is piszkosak már ahhoz, hogy át lehetett volna látni rajtuk.
– Menjünk be! – javasolta Sheila.
Vonakodva szálltak ki mindhárman a kocsiból, és óvatosan közelítették meg a bejáratot, amely mellett két, rég elkorhadt ülőkéjű hintaszék árválkodott. Az ajtó másik oldalán ősrégi típusú, valamikor hűtött Coca-Colát árusító félautomata szerkezet dacolt – reménytelenül – a múló idővel. Az üvege már régen kitört, a nyílást, ahová egykor a poharat ejtette ki magából, szemét tömte el.
Pitt kinyitotta az ajtót, és beljebb lépett. – Jönnek? – szólt hátra:
– Csak maga után – felelte Sheila.
A fiatalember tehát előrement, a doktornő és Jonathan pedig szorosan a nyomában. A koszos ablakok miatt odabent csak nagyon kevés volt a fény, alig lehetett valamit látni. A bejárattól jobbra bádoglemezzel borított pult húzódott, és fölötte 1938-as naptár lógott a falon. A padlót szemét, homok, üvegcserepek, eldobált újságok, kiürült olajoskannák és használhatatlan gépkocsi-alkatrészek borították. A mennyezetről a spanyolmohára emlékeztető, sűrű szövedéket alkotva ősrégi pókhálók csüngtek alá. Balra résnyire nyitva maradt ajtót láttak.
– Úgy néz ki, hogy nagyon régen nem járt erre senki –jelentette ki Pitt. – Nem lehet, hogy csak felültetett bennünket?
– Nem hiszem – válaszolta Jonathan. – Talán odakint vár; meg akar győződni arról, hogy nem hozunk senkit a nyakára.
– Honnan figyelhetne bennünket? Olyan lapos, sima ez a vidék, mint a palacsintasütő. – A nyitott ajtóhoz ment, és berúgta. A szomszédos, egyetlen apró ablakkal ellátott helyiség még sötétebb volt, mint, amelyikben álltak. A falai mentén polcok sorakoztak, jelezve; hogy valamikor raktárnak használhatták.
– Nem vagyok biztos abban, hogy számít-e valamit, ha megtaláljuk – mondta leverten Sheila, arrébb rúgva maga elől némi szemetet. – Mivel néhány érdekes információt kaptunk tőle, abban reménykedtem, hogy van valamifajta laboratóriuma. Ilyen helyen, mint ez, képtelenség volna bármit is csinálni. Azt hiszem, jobban tesszük, ha megyünk.
– Várjunk még egy kicsit! kérte Jonathan. – Én biztos vagyok benne, hogy eljön.
– Azt mondta, itt vár bennünket – emlékeztette a fiút a doktornő. – Vagy hazudott nekünk, vagy...
– Vagy micsoda? – kérdezte Pitt, azt akarván, hogy Sheila fejezze is be a mondatot.
– Vagy elkapták. Lehet, hogy már ő is közéjük tartozik.
– Bátorító gondolat.
– Szembe kell néznünk a valósággal – válaszolta Sheila.
– Egy pillanat! – mondta figyelmeztető hangon a fiatalember. – Hallotta?
– Mit? A külső ajtót? – kérdezte a doktornő.
– Nem. Ez valami más volt. Kaparászáshoz hasonló zaj.
Jonathan a feje búbjához nyúlt. – Valami rám esett. Homok vagy mi a fene. – Hirtelen felkapta a fejét. – Hé! Ott van valaki!
Sheila és Pitt is fölnézett, és csak akkor vették észre, hogy a szobának nincs is mennyezete. A fedetlen födémgerendák fölött még sötétebb volt, mint odalent, de a szemük alkalmazkodott már annyira a gyér világításhoz, hogy észrevegyék a két gerenda találkozásánál álló alakot.
Pitt lehajolt, és kerékcseréhez használatos feszítővasat emelt föl a padlóról.
– Dobja vissza! – szólt le a magasból egy érdes hang. Az addig a homályban megbúvó alak meglepő fürgeséggel, csupán egyik kezével kapaszkodva leereszkedett a gerendáról. A másikat közben maga előtt tartotta, és hamarosan azt is látták, hogy tiszteletet parancsoló, 45-ös Coltot szorongat benne. Megállt előttük, és nyugodt; rezzenéstelen tekintettel nézett végig rajtuk. Hatvanas évei elején járó, barázdált arcú, göndör, ősz hajú, sovány, inas termetű férfi volt.
– Rakja le! – ismételte meg Pittnek a korábbi utasítást.
A fiatalember ledobta a feszítővasat, ami hangosan csörömpölt a padlón, és megadóan fölemelte a kezét.
– Én vagyok Jumpiní Jack Flash – mondta izgatottan Jonathan, többször is a mellére bökve az ujjával. – Ez volt az internetes nevem. Maga dr. M.?
– Lehetséges – válaszolta a férfi.
– Az igazi nevem Jonathan. Jonathan Sellers.
– Dr. Sheila Miller vagyok.
– Pitt Henderson – zárta le Pitt a bemutatkozást.
– Ellenőrizni akart bennünket? – kérdezte Jonathan. –Azért rejtőzködött odafent, a gerendák között?
– Lehet – mondta újból a férfi, és intett, hogy menjenek át a másik helyiségbe, a raktárba.
Pittet kezdte erősen nyugtalanítani a férfi viselkedése, és nem akart engedelmeskedni. – Barátok vagyunk. Tényleg azok. Normális emberek – bizonygatta.
– Indulás! – mordult fel a férfi, és fenyegetően rászögezte a revolvert.
Pitt addig egyszer sem látott még 45-ös Coltot, különösen nem úgy, hogy szembe kellett volna néznie a vészjóslóan rámeredő, fekete csőszájjal.
– Megyek! – mondta sietve, megnyugtatónak szánt hangon.
– A többiek is!
Vonakodva ugyan, de átmentek a sötét raktárhelyiségbe.
– Nézzenek rám! – parancsolta a férfi.
Félve az esetleges következményektől, mind a hárman engedelmeskedtek, az izgalomtól kiszáradt torokkal az idegen szemébe néztek, és néhány másodpercig néma csönd telepedett közéjük.
– Tudom, miért csinálja – szólalt meg végül Pitt. – Ellenőrzi a szemünket. Meg akar bizonyosodni arról, hogy nem fénylik-e.
A férfi egyetértően bólintott. – Így igaz – tette hozzá. – És örömmel állapítom meg, hogy egyiküké sem fénylik. Nagyszerű. – Leeresztette, majd visszadugta a derekán lévő tokba a 45-öst. A nevem McCay. Dr. Harlan McCay. Együtt fogunk dolgozni. Örülök maguknak, őszintén örülök.
Pitt és Jonathan nagy megkönnyebbüléssel követte a férfit a ház elé, a szabadba, ahol lelkesen kezet ráztak vele. Sheila is rögtön utánuk ment; de ő még dühös volt a fogadtatás miatt, és heves szemrehányást tett a váratlan ijedtségért.
– Elnézést! – kért bocsánatot Harlan. – Nem akartam megrémíteni magukat, de mostanában nem árt óvatosnak lenni. Túl vagyunk rajta, hála istennek! Menjünk máris oda, ahol dolgozni fogunk! Félek, nincs túl sok időnk, hogy kitaláljunk valamit, és eredményt érjünk el.
– Van valahol egy működőképes laboratóriuma? – kérdezte a lehetőségtől felvidámodva Sheila.
– Igen – válaszolta Harlan. – Egész rendes kis laboratórium. Kocsival kell mennünk, körülbelül húszpercnyire van innen. – Kinyitotta az autó ajtaját; és rögtön be is ült hátulra. Pitt visszamászott a kormány mögé, Sheila az első utasülést foglalta el, Jonathan pedig csatlakozott Harlanhoz.
– Merre? – érdeklődött Pitt, miután bekapcsolta a motort.
– Egyenesen. Majd szólok, ha le kell kanyarodni az útról.
– Magánpraxisa volt, mielőtt ez az egész elkezdődött? – kérdezte Sheila.
– Igen is; meg nem is – felelte Harlan. – Pályafutásomnak az első felét Los Angelesben, a Kalifornia Egyetemen töltöttem kutatóként. Alapvetően belgyógyászatra szakosodtam, de fölvettem az immunológiát is. Úgy öt évé rájöttem, hogy szakmailag kezdek kiégni; úgyhogy ott hagytam az egyetemet, és magánrendelőt nyitottam a közelben, egy Paswell nevű kisvárosban. Annyira pici, hogy a térképen alig látszik. A környező rezervátumok indiánjait kezeltem többnyire.
– Immunológus! – Sheila nagyon örült, hogy ezt hallotta. – Így már nem csodálkozom azon, hogy olyan érdekes dolgokat tudott közölni.
– Ugyanezt a bókot maga is megérdemli –jelentette ki Harlan. – Mi a szűkebben vett szakterülete?
– Sajnos, elsősorban a sürgősségi betegellátás – felelte Sheila. – Igaz, egy ideig belgyógyászattal is foglalkoztam.
– Sürgősségi betegellátás! – csodálkozott a férfi. – Így még nagyobb elismerést érdemel az adataiért.
Azután egy másik immunológussal hozott össze a szerencse.
– Az elismerés sajnos nem nekem jár – mondta Sheila. – Jonathan édesanyja víruskutató, és akkor még velünk volt. A munka nagyobbik részét ő végezte.
– Gondolom, jobb, ha nem kérdezem, hol van most – jegyezte meg Harlan.
– Ne tudjuk, hol van – vágta rá sietve Jonathan. – Tegnap este bement egy gyógyszertárba, hogy összeszedjen néhány dolgot, és nem jött vissza. Sajnálom.
– Az Interneten biztosan jelentkezni fog. – Jonathan elszántan őrizte magában a reményt, nem volt hajlandó megválni tőle.
Csöndben haladtak néhány percig, egyikük sem kívánt ellentmondani a fiúnak.
– Paswellbe megyünk? – kérdezte végül Sheila. A gondolat, hogy egy városba juthat, vonzónak tűnt számára. Már nagyon szeretett volna lezuhanyozni, és kényelmes ágyban aludni.
– Dehogy! Ott már mindenki megfertőződött.
– Magának hogy sikerült elkerülnie? – érdeklődött Pitt.
– Kezdetben puszta szerencsével – válaszolta Harlan. – Egy barátommal voltam éppen, amikor megszúrta egy fekete diszkosz, úgyhogy óvatossá váltam, és attól kezdve kerültem őket, mint a pestist. Aztán amikor megsejtettem, hogy mi is történik valójában, és rájöttem, hogy semmit sem tehetek, amivel meg tudom akadályozni, akkor kivonultam a sivatagba. Azóta itt vagyok.
– Hogyan jutott itt hozzá azokhoz az adatokhoz, amelyeket nekünk küldött? – kérdezte megütközve Sheila.
– Mondtam már. Van egy kis laboratóriumom.
Sheila oldalra fordult, és a kocsi ablakából a távoli hegyekig nyúló sivatagot nézte. Nem látott egyetlen lakóházat sem, nemhogy biológiai laboratóriumot, és már-már azon kezdett gondolkodni, épelméjű-e egyáltalán Harlan McCay.
– Van egy biztató hírem – mondta Harlan. – Miután megadták a fehérjeprotein aminosav-összetételét, sikerült megcsinálnom, ki tudtam fejleszteni egy – igaz, csak kezdetleges – monoklonális ellenanyagot.
Sheila, mint akit megcsíptek, olyan sebesen fordult hátra az ülésen, és hitetlenkedő arccal nézett a naptól cserzett bőrű; kék szemű, őszes hajú sivatagi emberre. – Biztos benne?
– Már hogyne volnék biztos! – válaszolta Harlan. – Ne örüljön azért túlságosan, mert nem olyan fajlagos, mint amilyet szeretnék. De azért működik. A lényeg, sikerült bebizonyítanom, hogy a fehérje eléggé antigén tulajdonságú ahhoz, hogy egy egér szervezetét ellenanyag termelésére késztesse. Már csak egy jobb B-limfocitát kellene kiválasztani, hogy elő lehessen állítani a hibridómasejtet.
Pitt gyors pillantást vetett Sheilára. Felső szintű biológiai ismeretei ellenére semmit sem értett abból, amiről Harlan beszélt, sőt, el sem tudta dönteni, hogy az egésznek van-e egyáltalán valami értelme. Sheila arcát látva azonban megnyugodott.
– Ahhoz, hogy monoklonális ellenanyagot tudjon előállítani, nagyon bonyolult reagensekre és alapanyagokra; hogy mást ne mondjak, mielómasejtekre volt szüksége – jegyezte meg a doktornő.
– Tökéletesen igaz – értett egyet Harlan. – Pitt, ha túlmentünk azon a kaktuszon, rögtön forduljon jobbra!
– Ott nincs is út!
– Lényegtelen technikai részlet – válaszolta Harlan. – Kanyarodjon csak nyugodtan!

Cassy a rövid álomból ébredve fölkélt, és a nagy, dupla üvegű ablakhoz lépett. Az épület emeletén, a délre néző vendégszobában volt. Balra a birtok kapuja felől érkezők áradatát látta, előtte nagy, terebélyes lombú a takarta el a kilátást, jobbra pedig a terasz csücskét, az úszómedence szeletét pillantotta meg, és mögötte enyhén lankás, fenyőerdőben végződő, szépen gondozott pázsitot.
Az órájára nézett, és megpróbálta kitalálni, mikor fogja érezni, hogy a betegség elkezdődik. Igyekezett felidézni magában, mennyi idő is telt el annak idején a Beau-t ért szúrás és a betegség első tüneteinek a jelentkezése között. A fiú akkor csak annyit mondott, hogy az előadáson érte utol a rosszullét, de hogy melyiken, azt nem említette, és ő sem törődött vele.
Az ajtóhoz ment, újból próbálta kinyitni, de változatlanul zárva volt, talán ki sem nyitották azóta, hogy a szobába hozták. Megfordult, nekivetette a hátát, és igyekezett felmérni a környezetét. Tágas, magas mennyezetű, az egyetlen ágyat leszámítva tökéletesen üres szobában volt, és az ágy is csupán sima, rugós aljra terített matracból állt.
A rövid alvás valamelyest visszaadta az erejét, és ettől Cassyben a düh és az elkeseredés egyfajta keveréke örvénylett. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy újból le kellene feküdnie, de mert úgy érezte, hiába is próbálkozna, úgysem tudna elaludni, inkább visszatért az ablakhoz.
Látva, hogy a retesz nincsen rátolva, megpróbálta kinyitni, és legnagyobb csodálkozására sikerült is. Kihajolt, és lefelé nézett. Körülbelül hat méter magasan volt, lent a ház fő frontját a hátsó terasszal összekötő, kőlapokból kirakott járdát pillantott meg, amely mellett ugyancsak kőből faragott, alacsony korlát húzódott. Rögtön tudta, ha megpróbálna kiugrani, és arra esne, azt aligha élné túl, de ennek ellenére komolyan fontolgatta az ötletet. Úgy érezte, talán a halál is elfogadhatóbb, mint hogy egy legyen a fertőzöttek közül. Az riasztotta vissza a végzetes lépéstől, hogy nem tudta biztosan, meg fog halni a zuhanástól, vagy csupán nyomorékká válik.
Följebb emelte a tekintetét, és alaposabban szemügyre vette az előtte emelkedő fát. Különösen egy vastag, masszív ág keltette föl a figyelmét, amely a törzstől az ablak felé tartott, majd jobbra kanyarodott. Volt rajta, úgy másfél-két méternyire egy teljesen sima, vízszintes kis szakasz is.
Képes volna-e kiugrani az ablakból, elkapni azt az ágat, és megkapaszkodni rajta, tette föl magának a kérdést; de hiába törte a fejét, nem tudott határozott választ adni rá. Életében soha nem próbált még ilyesmit, és kissé meg is lepődött azon, hogy egyáltalán fölmerült benne a szokatlan ötlet. A körülményei is szokatlanok, normálisnak csöppet sem nevezhetők voltak azonban, és nem tudta elhessegetni magától a gondolatot. Úgy érezte, a Beau biztatására végzett rendszeres testedzéstől megerősödött annyira, hogy meg tudjon birkózni a feladattal.
Különben is, mit veszíthet, ha mégsem sikerül? Esélyei a menekülésre, ezt az egyet leszámítva, a nullával voltak egyenlők. Ha nem tud megkapaszkodni, leesik, és csak összetöri magát a korláton, az sem sokat ront a helyzetén, döntötte el magában, és bízott abban, hogy ha a menekülés nem sikerül, akkor talán lesz elég szerencsés, és mindjárt meg is hal.
Teljesen, ütközésig felhúzta hát az ablakot, és fölállt a párkányra. Így fölegyenesedve a földet még ijesztőbben távolinak látta.
Cassy behunyta a szemét; a szíve hevesen vert, a lélegzése felgyorsult, és érezte, hogy az addigi szilárd elhatározása kezd meginogni. Fölidézte magában gyerekkori emlékeit, a cirkuszt, ahol ámulva nézte a trapézművészeket, és közben szilárdan hitte, hogy olyasmire, mit amit azok csinálnak, ő soha nem lenne képes. Rögtön utána azonban Eugene és Jesse jutott eszébe, az, hogy mivé is kezd válni Beau; és elborzasztotta még a lehetősége is annak, hogy elveszítheti emberi mivoltát.
Hirtelen elhatározással kinyitotta hát a szemét, és elrugaszkodott az ablakpárkányról.
Úgy tűnt neki, hogy a repülés szinte az örökkévalóságig tartott. Talán valami számára is ismeretlen, benne szunnyadó ösztönnek köszönhetően Cassy tökéletesen mérte fel a távolságot, kezei az előre kinézett ágat elkapták értek, és erősen meg is markolták. A kérdés most már csak az volt, hogy az ugrás lendületétől himbálózó testtel képes lesz-e meg is tartani magát.
Néhány, rémült kapaszkodással eltelő másodperc kellett, hogy a heves himbálózás megszűnjön, és a teste nyugalmi állapotba kerüljön. Ezzel persze még nem ért véget a dolog – továbbra is hat méterre volt a talajtól, igaz, nem kőlapok, hanem pázsit fölött.
A lábait újból, óvatosan meglendítve Cassy oldalra kezdett araszolni, míg olyan helyet talált, ahol a jobb lábát már meg is vethette az alacsonyabban lévő ágon. Attól kezdve már könnyebb dolga volt, és a fatörzs közelében leereszkedve hamarosan a földre is ugorhatott.
Alig ért talajt a lába, rögtön fölegyenesedett, és nyugodt léptekkel elindult. Erővel kényszerítette magát, hogy lemondjon a futásról, ne rohanjon át a tágas, gyepes térségen, mert tudta, hogy azzal csak fölhívná magára a figyelmet. Az alacsony mellvéden átlépve kényelmes, lazának tűnő ütemet vett fel, úgy közeledett a ház fő frontja felé.
Merev mosollyal az arcán, tekintetével a semmibe meredve Cassy belevetette magát a külső kapu felől érkezők, vagy éppen arra tartók tömegébe. A szíve közben a torkában dobogott, rettenetesen meg volt rémülve, de az elgondolás jónak bizonyult, mert senki sem figyelt rá. A legnehezebb feladatot az jelentette, hogy ne nézzen határozottan senkire, különösen a közelben őgyelgő kutyákra.

– Honnan tudja, hogy merre megyünk? – kérdezte Pitt, miután már több kilométert is megtettek a halvány, a környezetétől néhol alig megkülönböztethető csapáson.
– Már majdnem ott vagyunk – válaszolta Harlan.
– Ugyan! – kiáltott fel türelmetlenül Sheila. – Bent vagyunk a sivatag kellős közepén. Út nélkül ez a vidék még elhagyatottabb, mint a benzinkút környéke. Mondja, ez valami vicc?!
– Szó sincs viccről – felelte Harlan. – Bírják ki még egy kicsit! Cserébe lehetőséget kapnak arra, hogy megmenthessék az emberiséget.
Sheila Pittre nézett, aztán – mivel a fiatalember tekintete mereven a nehezen követhető csapásra tapadt, és nem válaszolt – mélyet sóhajtott. Már kezdett megbízni Harlanban, amikor kiderül, hogy a férfi csak a bolondját járatja velük. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy amerre járnak, arra nincs semmiféle laboratórium, és az egész helyzet kezdett egyre képtelenebbé válni.
– Nagyon jó – szólalt meg nem sokkal később Harlan. –Annál a virágzó kaktusznál álljon meg.
Pitt szó nélkül engedelmeskedett. A kaktusz mellé kanyarodott, rátaposott a fékre, és leállította a motort.
– Kiszállás! – Harlan kinyitotta az ajtót, és Jonathannel szorosan a nyomában kiszállt a kocsiból.
– Jöjjenek! – biztatta Sheilát és Pittet is, miután látta, hogy azok nem akarnak mozdulni.
Valóban a sivatag közepén voltak, bármerre néztek is; néhány csupasz sziklán, kaktuszon, alacsony homokdombon kívül csak a kopár pusztaság vette körül őket.
Harlan elindult, és vagy húsz lépést tett, mielőtt visszanézett volna. Szemmel láthatóan meglepődött azon, hogy senki sem követte. Jonathan ugyan kiszállt utána a kocsiból, de mivel a többiek nem mozdultak, ő is a jármű mellett maradt.
– Az isten szerelmére! – kiáltott elégedetlenül Harlan. – Mire várnak? Pecsétes meghívóra talán?
Sheila, lemondó sóhajjal ugyan, kiszállt a kocsiból, és Pitt is követte, hogy elinduljanak Harlan után, aki határozott léptekkel folytatta az útját előre, bele a nagy semmibe.
Sheila pár méter megtétele után megtörölte erősen izzadó homlokát. – Nem is tudom, mire gondoljak – súgta Pittnek. – A fickó az egyik pillanatban olyan, mintha a jóisten küldte volna, a következőben pedig már teljesen agyalágyultnak látszik. Ráadásul ez a pokoli hőség!
Harlan egyszer csak megállt, nyugodtan bevárta őket, majd a lába elé, a földre mutatva azt mondta: – Isten hozta magukat a Washburn-Kraft Biológiai Hadviselési Laboratóriumban!
Mielőtt bárki bármit is válaszolhatott volna a nevetséges kijelentésre, lehajolt, megmarkolt egy homokkal betakart acélkarikát, és amikor megrántotta, a sivatag kaviccsal, homokkal teleszórt felszíne egy-két lépésnyire tőlük megemelkedett. Alatta kerek, rozsdamentes acéllal bélelt nyílás tűnt elő, és benne létra.
Harlan széles mozdulatot téve körbemutatott. – Ezen a területen, majdnem Paswellig, hatalmas föld alatti létesítmény van. Senkinek sem lett volna szabad tudomást szereznie róla, de az indiánok mégis fölfedezték.
– Egy működő laboratórium?! – Sheila túl szépnek találta, amit hallott, hogy rögtön el is higgye.
– Bezárták, de nem bontották le, a működőképességét továbbra is megőrizték – válaszolta Harlan. – A hidegháború legnehezebb időszakában építették, és amikor az Egyesült Államokat fenyegető baktériumháború veszélye megszűnt, fölöslegessé vált. Azt gyanítom, hogy néhány bürokratán kívül, akik fegyelmezetten tartották a szájukat, mindenki el is feledkezett róla: Miután ez a mostani őrület elkezdődött, bevettem magamat ide; és újból beindítottam. De hogy pontosan válaszoljak a kérdésére, igen, ez egy működő; és nem is rossz laboratórium.
– És ez a bejárata? – kérdezte Sheila, és a kerek nyílás fölé hajolva a mélybe nézett. Látta, hogy a cső falához erősített függőleges létra legalább tíz méter mélységig nyúlik, és lent erős fények világítanak.
– Nem: Ez csak az egyik vészkijárat, és egyben szellőztetőnyílás – felelte Harlan. – Az igazi bejárat Paswell közelében van, de azt nem használom, nehogy összefussak véletlenül valamelyik korábbi páciensemmel.
– Lemehetünk?
– Mi másért hoztam volna ide magukat? De mielőtt elindulunk; be akarom takarni a kocsit álcázó ponyvával.
Egy éles fényű lámpákkal megvilágított, világos falú; a tudományos-fantasztikus filmek űrállomásainak a képét felidéző folyosóra ereszkedtek le. Az egyik falba süllyesztett szekrényből Harlan rögtön elővette a korábban említett ponyvát, és Pitt-tel együtt visszamászott, hogy elrejtsék a kíváncsi tekintetek elöl a gépkocsit.
– Frankó! – mondta Jonathan Sheilának, miközben kettesben várakoztak. A folyosót figyelték, amely mindkét irányban szinte a végtelenbe nyúlt.
– Több, mint frankó! Isten áldása! – felelte a doktornő. – Furcsa belegondolni, hogy az oroszok baktériumtámadásának az elhárítására épült, és most valami hasonlóra fogjuk használni, csak éppen idegenek, földönkívüliek ellen.
Miután Harlan és Pitt visszatért, a tudós – mint maga mondta – északi irányba indult velük tovább.
– Bele fog telni egy kis időbe, amíg kiismerik itt magukat – magyarázta. – Addig is azt ajánlom, hogy egyedül ne mászkáljon el senki.
– Hol vannak azok az emberek, akik fenntartották ezt a létesítményt? – érdeklődött Sheila.
– Váltásokban végezték a munkájukat, akárcsak a rakétasilók személyzete. Miután megkapták a fertőzést, vagy elfeledkeztek róla, vagy elmentek máshová. Paswellben azt beszélik, valamilyen okból nagyon sokan utaztak Santa Fébe. Bármi legyen is az ok, mióta itt vagyok, azóta nem járt erre senki, és már nem is számítok rá, hogy valaki ide tévedhet.
Egy légzsiliphez érkeztek. Harlan kinyitotta, és mindannyian bementek a szűk kamrába, ahol a mennyezetről zuhanyrózsák lógtak alá, a fogasokon pedig nyakban, csuklóban és bokában szorosan záródó kezeslábasok lógtak. Harlan behúzta maguk mögött az ajtót, eltekert néhány, a falra erősített tárcsát, és rögtön hallani lehetett, amint a zárszerkezetbe sziszegve tóduló sűrített levegő hermetikusan lezár minden nyílást.
– Ezt azért csinálták, hogy bármilyen, biológiai hadviseléshez használatos anyag csakis biztonságos tartályban kerülhessen be a laboratóriumba – magyarázta a többieknek.
– Honnan van az energia? – érdeklődött Sheila.
– Egy kis nukleáris erőmű termeli. Ez az egész létesítmény olyan, mint az atomtengeralattjáró. Tökéletesen önfenntartó, működőképes, bármi történik odakint, a föld felszínén.
Mindannyiuknak kezdett eldugulni a füle, jelezve, hogy a kamrában fokozatosan emelkedik a nyomás. Amikor elérte a belső, laboratóriumi helyiségekben uralkodó szintet, Harlan kinyitott egy újabb ajtót.
Sheila beljebb lépett, körbepillantott, és a lélegzete is elállt a megdöbbenéstől – ehhez hasonlóan felszerelt laboratóriumot soha életében nem látott még. Három tágas helyiségből állt, és akkora inkubátorok és hűtők tartoztak hozzá, hogy aki velük dolgozott, az meghajlás nélkül; egyenes derékkal beléjük is léphetett. Megdöbbenését, amit a hatalmas szerkezetek keltettek benne, még tovább növelte, hogy az összes többi berendezés és eszköz is fajtájának a legkiválóbbja, legkorszerűbbje volt.
– A hűtők kissé idegesítők – mondta Harlan, megkopogtatva az egyik berendezés rozsdamentes acéllal borított ajtaját: – Megtalálható bennük az összes, biológiai hadviselésre kicsit is alkalmas baktérium és vírus. – Az ajtaja közepén lévő masszív fogónak köszönhetően leginkább banki trezorra emlékeztető tárolóhoz lépett. – Itt pedig a kémiai reagenseket tárolták; de annyit, hogy a James Bond-filmek gonosz vegyészei is megirigyelhetnék.
– Azok mik? – kérdezte Sheila, néhány kerek ablakocskával ellátott, a mellettük lévő kapcsolókból ítélve szintén hermetikusan záródó ajtóra mutatva.
– Elkülönítők és egy betegszoba – válaszolta Harlan. – Gondolom, arra az esetre alakították ki őket, ha valaki az itt dolgozók közül bekapta volna azt, aminek éppen a semlegesítésén fáradoztak.
– Nézzék! – Jonathan egy lehúzható tető alatt, keskeny polcon sorakozó, fekete diszkoszokra mutatott.
– Hozzájuk ne érj! – szólt rá rögtön némi ijedtséggel a hangjában Harlan.
– Ne aggódjon! – felelte a fiú. – Ismerjük már őket.
Mindannyian odamentek, és alaposan megnézték a gyűjteményt.
– Máshoz is értenek, nemcsak ahhoz, hogy megfertőzzék az embereket – mondta Sheila.
– Tudom. Jöjjenek! Szeretnék mutatni maguknak valamit – hívta magával mindhármukat Harlan.
Egy rövid folyosóra léptek, aminek a két oldalán, külön helyiségekben röntgenkészülékek és mágneses magrezonanciás berendezések álltak. Harlan kinyitotta az utolsó szoba ajtaját, és megmutatta a formáját veszített, első ránézésre olvadás miatt alaktalanná vált röntgenkészüléket.
– Jézusom! – kiáltott fel Sheila. – Itt is ugyanaz történhetett, mint a kórházunkban, a diákok betegszobájában.
– Megpróbáltam röntgensugárral besugározni az egyik fekete diszkoszt – mesélte Harlan – és ez nyilván nem tetszett neki. Tudom, hogy őrültségnek hangzik, amit mondok, de nekem úgy tűnt, mintha védekezésül fekete lyukat kreált volna. Gyanítom, hogy annak a segítségével kerültek ide, és távoznak is, ha szükségesnek érzik.
– Fantasztikus! – állapította meg izgatottan Jonathan. – Vajon hogy csinálják?
– Azt én is szeretném tudni – felelte a tudós. – Csak azt tudom elmondani, hogy én milyen magyarázatot ötlöttem ki rá. Valahogy megvan az a képességük, hogy megfelelő nagyságú belső energiát gerjesszenek, elegendőt ahhoz, hogy abból hatalmas gravitációs mező jöjjön létre, ami a beléje kerülő dolgokat szubatomális állapotúra összeroppantja.
– És hova tűnnek, ha ez bekövetkezik? – kérdezte Jonathan:
– Innentől kezdve aztán tényleg csak találgatás az egész – mondta Harlan. – Ha elfogadjuk, hogy a világmindenség leginkább lyukakkal teli hatalmas ementáli sajthoz hasonlít, akkor esetleg egy miénkkel párhuzamos univerzumban is lehetnek.
– Ajjaj! – rikkantotta el magát élvezettel Jonathan.
– Na, ez nekem már magas – jelentette ki ezzel szemben Pitt.
– Nekem is – csatlakozott hozzá Sheila. – Menjünk inkább vissza a laboratóriumba! – Miután megérkeztek, azt kérdezte. – Szóval vannak itt egerek és mielómasejtek is, amelyekből monoklonális ellenanyagot tudunk előállítani?
– Nemcsak kísérleti egerek, hanem patkányok, tengerimalacok, nyulak, sőt néhány majom is – válaszolta Harlan. – Őszintén szólva az időm fele arra ment el eddig, hogy őket etessem.
– Hol vannak a lakószobák? – Sheila annyira fáradtnak és piszkosnak érezte magát, hogy szinte csak arra tudott gondolni, mikor zuhanyozhat le és alhat végre egy kicsit.
– Erre! – Harlan visszavezette őket a főfolyosóra, és egy lengőajtón áthaladva megmutatta a lakórészt. Az első helyiség jókora társalgó volt, nagy képernyős televízióval, és az egész falat beborító, könyvekkel megrakott polcrendszerrel. Mellette helyezkedett el az étkező, a hozzá tartozó, korszerűen berendezett konyhával, amögött pedig a közös folyosóról nyíló, külön fürdőszobával kiegészített hálószobák.
– Ez remek! – lelkesedett Jonathan, miután látta, hogy minden szobában van egy-egy csak ahhoz tartozó személyi számítógép.
– Tényleg jó – jelentette ki a szemét az ágyra szögezve Pitt. – Nagyon jó!

Miután maga mögött hagyta az intézetet, Cassy különösebb nehézség nélkül talált egy gépkocsit. Százával álltak az út mentén az elhagyott járművek, a fertőzöttek többé ügyet sem vetettek rájuk. Úgy tűnt, mindegyikük szívesebben járt gyalog, mint autóval.
Egy telefonfülkéhez hajtott, és rögtön az erdei házat hívta, de miután a készülék hússzor is kicsöngött, és a kagylót senki sem vette föl, abbahagyta a próbálkozást. A házban nem volt senki, és erre csak azt a magyarázatot tudta kitalálni, hogy a többieket is fölfedezték. A gondolat mélységesen lesújtotta, és több mint egy órán át csak ült a tehetetlenségtől bénultan a gépkocsiban. Vágya, hogy legalább még egyszer beszéljen Pitt-tel és a többiekkel, nem teljesülhetett.
Mélységes letargiájából végül az orrában jelentkező, csiklandozó érzés ragadta ki, amit több erős tüsszentés követett. Azonnal tisztában volt vele, mi történt: az influenza tünetei kezdtek kiütközni rajta.
Cassy visszament a telefonfülkéhez, és bár tudta, hogy fölöslegesen teszi, újból megpróbálta felhívni az erdei házat. Ahogy számított is rá, választ ezúttal sem kapott, de miközben a csöngéseket hallgatta, eszébe jutott, hogy ha föl is fedezték a többieket, legalább egynek közülük csak sikerülhetett elmenekülnie. Ekkor merült fel az emlékezetében az is, amire Jonathan olyan türelmesen tanítgatta: a rácsatlakozás az Internetre.
Mire visszaszállt a kocsiba, a kezdetben enyhe náthának induló, kellemetlen érzés fokozódott, már a torka is fájt, és erősen köhögött. Kezdetben csak enyhén kapart a torka, és akkor még reménykedett is, de aztán következett a visszafojthatatlan köhögés.
Beindította a kocsit, és visszahajtott a városba. Az utcákon volt ugyan járműforgalom, de csak nagyon gyér, ezzel szemben emberek ezrei jártak gyalog, merültek el az élettel együtt járó apró, mindennapi cselekvésbe. Néhányan közülük lázasan kertészkedtek, mindenki egyformán mosolygott, de beszélgetőket szinte egyáltalán nem lehetett látni.
Cassy az úttest széléhez állította a kocsit, és kiszállt. Bár sok üzlet továbbra is működött, nagyon sok elhagyatottnak látszott, ugyanakkor az ajtajuk nyitva volt, mintha az alkalmazottaik egyik pillanatról a másikra úgy döntöttek volna, hogy ott hagyják a munkájukat, és valamilyen kellemesebb elfoglaltságot keresnek maguknak.
Közéjük tartozott egy vegytisztító szalon, ahová Cassy gyors elhatározással bement, ám nem találta benne azt; amit keresett. A szomszédban, egy fénymásolással foglalkozó irodán viszont rögtön rábukkant, számítógép kellett neki, olyan, amelyikhez modem is volt csatlakoztatva.
Leült, megmozdította az egeret, és a képernyő rögtön kivilágosodott – az alkalmazottak, amikor elhagyták az üzletet, azzal sem törődtek, hogy a készüléket kikapcsolják. Pillanatnyi gondolkodás árán felidézve magában, hogy Jonathan Interneten használt neve Jumpiní Jack Flash volt, Cassy lázas sietséggel írni kezdett.

– Ez minden? – kérdezte Harlantól Sheila, fölemelve a kristálytiszta folyadékkal teli kis fiolát.
– Egyelőre igen – válaszolta a tudós. – Van azonban néhány egerem, amelyeknek a hashártyaűrjébe hibridóma-sejteket ültettem, és az inkubátorban is készül egy jókora adag sejtkultúra. Biztos, hogy többet is elő tudunk állítani a monoklonális ellenanyagból. A gond csak az, hogy meglehetősen gyenge a hatásuk. Nem ártana valami erőteljesebb ellenanyag-termelő közeget találni.
Sheila, Pitt és Jonathan lezuhanyozott és le is dőlt egy kicsit, de mindhárman túlságosan kimerültek voltak, semhogy aludni tudjanak. Sheilát ráadásul a munka gondolata sem hagyta nyugodni, és kis idő múlva sürgetni kezdte Harlant, hogy mutasson meg mindent, amit addig végzett.
Jonathan és Pitt is csatlakozott hozzájuk. Pittnek komoly erőfeszítésébe került, hogy csak nagyjából is megértse Harlan magyarázatait, Jonathan pedig meg sem próbálkozott ezzel. Mivel soha nem volt igazán jó biológiából, amit hallott, olyannak tűnt neki, mintha idegen nyelven hangzott volna. Egy idő után ott is hagyta hát a többieket, leült az egyik számítógép elé, és azzal kezdett ügyködni.
– Megmutatom majd magának, hogyan lehet elkülöníteni a B-limfocitát –az emulgeált egérlépből – ígérte Harlan. – Föltéve, hogy maga is megmutatja a virionokat, amelyeket Jonathan édesanyjával izoláltak.
– Nem vagyunk biztosak abban, hogy a virionok valóban ott vannak a szövettenyészetben – válaszolta Sheila. – Csupán föltételezzük, hogy igen. Éppen ott tartottunk, hogy izoláljuk őket, amikor Nancy eltűnt.
– Elég egyszerűen meggyőződhetünk arról, hogy valóban ott vannak-e, vagy sem.
– Jézusom! – hallatszott a hátuk mögül Jonathan hangja.
A hirtelen indulatkitöréstől kissé meghökkenve fordultak a fiú felé, és látták, hogy mozdulatlanná dermedve a tekintetét a számítógép képernyőjére szögezi.
– Mi a baj? – kérdezte idegesen Pitt.
– Üzenet jött Cassytől! – kiáltotta újból Jonathan, miután fölocsúdott a megdöbbenésből.
Pitt szinte röpült, hogy mielőbb odaérjen, és tágra nyílt tekintetét a képernyőre szögezte.
– Ebben a pillanatban ír bele a mailboxba – magyarázta Jonathan. – Nem lehívott üzenet. Ami megjelenik, azt épp most írja.
– Ez fantasztikus! – sikerült kinyögnie, ha nehezen is, Pittnek.
– Micsoda remek lány! – állapította meg elismerően Jonathan. – Pontosan úgy csinálja, ahogy tanítottam!
– Mit mond? – érdeklődött Sheila. – Megmondta már, hol van?
– Nem. Azt írja, hogy őt is megfertőzték.
– A szentségit! – Pitt heves indulatában a fogát csikorgatta.
– Azt mondja, az influenza első tünetei már jelentkeztek is nála – folytatta Jonathan. – Sok szerencsét kíván nekünk.
– Válaszolj neki! – kiáltott rá a fiúra Pitt. – Most azonnal, mielőtt szétkapcsol!
– Ne tegye, Pitt! Nincs értelme – mondta a doktornő. – Csak még jobban megnehezíti a dolgot. Fertőző.
– Lehet, hogy fertőzött, de még akkor is az, aki volt. Különben nem akarna szerencsét kívánni nekünk. – Pitt heves mozdulattal félretolta Jonathant, leült a gép elé, és sebesen írni kezdett.
Jonathan Sheilára pillantott, ő pedig megcsóválta a fejét. Bár meg volt győződve arról, hogy helytelen, amit Pitt tesz, nem volt szíve megakadályozni benne.

Cassy csak homályosan látta maga előtt a monitort, mert miközben írt, a könnyei egyfolytában patakzottak. Egyszer be is csukta a szemét, és megpróbálta letörölni őket. Össze akarta szedni magát annyira, hogy utolsó üzenetét továbbítani tudja Pittnek. Meg akarta mondani, hogy szereti.
Már éppen az utolsó mondatot akarta beütni a gépbe, amikor nagy meglepődésére üzenet jelent meg a képernyőn: "CASSY! ÉN VAGYOK AZ, PITT! HOL VAGY?"

Pitt életének leghosszabb másodperceit élte át. Lélegzet-visszafojtva meredt a képernyőre, mintha hipnotizálni akarta volna, hogy írja ki minél előbb a választ. Néma könyörgése meghallgatásra is talált, mert végtelennek tűnő várakozás után a kis fekete betűk sorjázni kezdtek a világos monitoron.
– Igen! – Boldogságában Pitt még az öklével is belecsapott a levegőbe. – Megtaláltam! Tudja, hogy itt vagyok.
– Mit válaszol? – érdeklődött közelebb lépve Sheila. Már előre félt a választól, mert biztos volt abban, hogy ez a kapcsolatfelvétel csak bajt, újabb bánatot fog eredményezni.
– Azt mondja, hogy nem messze van innen – felelte Pitt. – Megbeszélem vele, hogyan találkozzunk.
– Ne, Pitt! – kiáltotta Sheila. – Még ha ebben a pillanatban nem is tartozik közéjük, csak idő kérdése, hogy ez bekövetkezzen. Nem vállalhat ekkora kockázatot! Elárulja, a kezükre játssza ezt a laboratóriumot.
Pitt a doktornőre pillantott. A fájdalma szinte kitapintható volt, a lélegzése is megváltozott, szaggatottá, zihálóvá vált. – Nem hagyhatom magára – válaszolta. – Képtelen vagyok megtenni!
– Pedig muszáj. Maga is nagyon jól tudja, mi történt Beau-val.
Pitt a billentyűzet fölött tartotta remegő ujjait, és érezte, hogy ehhez hasonló nehéz döntése nem volt és talán már nem is lesz az életben.
– Várjon! – szólt rá hirtelen Harlan. – Kérdezze meg tőle, mennyi ideje szúrták meg!
– Mit számít az? – kérdezte indulatosan Sheila.
Dühös volt Harlanra, mert éppen a sorsdöntő pillanatban avatkozott közbe.
– Csak tegye, amit mondtam! – mondta a tudós, és rögtön oda is ment Pitt mögé.
A fiatalember beütötte a gépbe a kérdést, mire hamarosan megérkezett a válasz: körülbelül négy órája.
Harlan a karórájára nézett, és kis időre mélyen elmerült a gondolataiban.
– Mit forgat a fejében?! – kérdezte Sheila, határozottan a szemébe nézve.
– Tartozom egy vallomással – felelte a tudós. – Nem mondtam el maguknak a teljes igazságot azokról a kis fekete korongokról. Az egyik engem is megszúrt, miközben az utolsó adagot gyűjtöttem be.
– Akkor maga is közéjük tartozik! – kiáltott fel őszinte iszonyattal a hangjában Sheila.
– Amennyire én tudom, nem – mondta Harlan. – Rögtön beinjekcióztam az ellenanyaggal magamat, és azóta is folytatom. Némileg náthás voltam ugyan, de az influenza nem tört ki rajtam:
– Ez fantasztikus! – kiáltott fel boldogan Pitt. – Megmondom Cassynek.
– Várjon! – intette türelemre Sheila. – Mennyi idő telt el a szúrás és az ellenanyag beadása között?
– Ez nyugtalanít engem is – válaszolta Harlan. – A különbség nagyjából három óra volt. Paswellben történt a dolog, és annyi időbe telt, amíg visszajutottam ide.
– Cassy szervezetében már négy órája ott van a vírust életre keltő fehérje. Mi a véleménye?
– Szerintem mindenképpen érdemes megpróbálni. Az egyik elkülönítőben helyezzük el, és figyeljük, mi történik. Ha nem sikerül a dolog, onnan semmiképpen sem juthat ki. Olyanok azok a szobák, mint a legbiztonságosabb magánzárkák.
Pittnek nem is volt szüksége ennél több biztatásra. Meg sem várva, hogy bárki egyebet mondjon, beütötte a gépbe Cassynek, hogy van a fehérjét semlegesíteni tudó ellenanyaguk, és elmagyarázta neki azt is, hogyan találja meg az elhagyatott, sivatagi benzinkutat.
– Miért nem mondta el korábban, hogy maga is kapott fertőzést? – kérdezte Sheila, és nem tudta, dühös legyen-e miatta, vagy örüljön a legújabb fejleménynek.
– Hogy őszinte legyek – válaszolta Harlan – attól féltem, hogy nem fognak megbízni bennem, nem hiszik el, hogy nincs semmi bajom. Előbb vagy utóbb persze csak elmondtam volna. Az, hogy nálam sikerült kivédeni a dolgot, némileg derűlátóvá tesz.
– Azt meghiszem! Mindeddig ez a legbiztatóbb információ.
Pitt közben befejezte a Cassyvel folytatott beszélgetést, és odament hozzájuk.
– Remélem, óvatosan bánt az útbaigazítással – fordult hozzá Harlan. – Nem volna jó, ha egy teherautóra való megfertőzött várná a benzinkútnál.
– Igyekeztem a legóvatosabb lenni, de el kellett mondanom annyit, hogy Cassy biztosan odataláljon. Annyira elhagyatott, isten háta mögötti az a hely.
– A kockázat tulajdonképpen igen kicsi – állapította meg a tudós. – érzésem szerint a megfertőzöttek nem használják az Internetet. Úgy tűnik, nincs rá szükségük, mert tudják, mit gondol a másik.
– Nem jön velem? – kérdezte Pitt.
– Azt hiszem, jobb, ha itt maradok – válaszolta Harlan. –Az ellenanyagból már csak egy szűkös adag van. Gyorsan munkához kell látnom, hogy legyen belőle elég, mire a barátnője megérkezik. Szóval, egyedül kell megtalálnia az utat. Gondolja, hogy képes lesz rá?
– Muszáj. A jelek szerint nincs más választásom.
Harlan egy fiola ellenanyagot, és hozzá injekciós tűt adott Pittnek. – Remélem, tudja, hogyan kell beadni.
A fiatalember erre azt felelte, hogy három évig dolgozott kórházban, gyakran látta, hogyan csinálják, úgyhogy valószínűleg sikerülni fog neki.
– Intravénásan adja be! – figyelmeztette Harlan. – Készüljön fel a szájon át történő lélegeztetésre is arra az esetre, ha netán allergiás sokkos reakciót váltana ki!
Pitt az eligazítástól nyugtalanul nyelt egyet, de aztán bólintott:
– És ezt is vigye magával! – Harlan kivette a tokból, és odanyújtotta neki a 45-ös Coltot. – Azt tanácsolom, ne sokat bizonytalankodjon, hanem használja, ha kell. Ne felejtse el; hogy a fertőzöttek, ha megérzik, hogy nem közéjük tartozik, kötelességüknek érzik megfertőzni.
– És én? – kérdezte Jonathan. – Elkísérem Pittet. Lehet, hogy nehezen fogja megtalálni az utat, és négy szem csak többet lát, mint kettő.
– Azt hiszem, jobb, ha itt maradsz – válaszolta Sheila. – Bőségesen lesz itt munka neked is. Lássunk hozzá rögtön! – mondta, és már tűrte is fel a blúza ujját.

Miután Cassyt megtalálták, az intézetbe vitték és megfertőzték, a Kapu építésének a munkálatai észrevehetően felgyorsultak. Bár a sok ezer munkásnak nem kellett egyenként elmondani, hogy mit csináljanak, az utasításaik végső soron Beau-tól származtak, így neki lehetőleg minél több időt kellett töltenie az építkezés közelében, és agyát mentesítenie kellett a figyelmét elterelő gondolatoktól. Miután Cassy az emeleti vendégszobába került, és nyilvánvalóvá vált, hogy hamarosan közéjük fog tartozni, Beau számára ismét nem jelentett gondot, hogy teljesítse a kötelességét.
A munkálatok már annyira előrehaladtak, hogy lehetővé vált, ha csak kis időre is, töltés alá helyezni a rácsáramkörök egy részét. A próba sikeresnek bizonyult, annak ellenére, hogy megmutatta: a rendszer bizonyos elemeit még jobban le kell árnyékolni. Beau, miután az erre vonatkozó utasításokat továbbította az érintetteknek, egy kis szünetet tartott.
A régi módon, egyszerre csak egy lépcsőfokot véve ment föl az emeletre, bár tudta, hogy négyfejű combizmainak rendkívüli megnagyobbodása miatt könnyebb volna számára, ha ugrálna, és hatosával-nyolcasával venné a fokokat.
Az emeleti folyosón rögtön érezte, hogy valami baj van. Odalent ez még nem tűnt föl neki, mert a Kapuval kapcsolatos, szavak nélküli kommunikáció olyan intenzív volt, hogy minden egyebet elnyomott. Egyedül lévén azonban egészen másképp működtek az érzékei, és tudta, hogy már éreznie kellene a Cassyben formálódó kollektív tudat kisugárzását. Mivel nem tapasztalt semmi ilyesmit, nyugtalan lett, és attól félt, hogy a lány meghalt.
Meggyorsította a lépteit, és közben arra gondolt, hogy Cassyben talán szunnyadt valamilyen hibás gén, a vírus pedig érzékelte azt, és működésbe lépett az önmegsemmisítő mechanizmusa.
Önmaga számára is érthetetlen pániktól áthatva, reszkető kézzel nyitotta ki a bezárt ajtót, és mivel már felkészült, hogy az ágyon élettelen testet fog látni, az üres szoba látványától először nem is annyira dühös lett, mint inkább meglepődött.
A nyitott ablakra nézett, odament, és kihajolva lepillantott a kőlapokból kirakott járdára, és az alacsony korlátra. Miután fölegyenesedett, tekintete rögtön megakadt az ablak előtti fán, és akkor már biztos volt benne, hogy Cassy megszökött.
A hatalmas házon visszhangzó üvöltéssel Beau kirohant a szobából, és levágtatott a lépcsőn. Borzalmas düh kerítette a hatalmába, düh, ami ártott a közösségnek. A kollektív tudat ugyanis ritkán élt át dühös indulatokat, és nem is tudta, hogyan kezelje őket.
Beau beviharzott a bálterembe, ahol rögtön félbe is szakadt a munka. Minden jelenlévő feléje fordult, és ugyanazt a dühöt érezte, amit ő, csak éppen fogalma sem volt róla, hogy miért. Beau orrlyukai az indulattól kitágultak, a tekintetével Alexandert kereste, és végül meg is látta az irányítópultnál.
Gyors léptekkel a segédjéhez ment, és kígyószerű ujjaival vadul megmarkolta a csuklóját.
– Elszökött! – mondta neki. – Azt akarom, hogy megkeressék! Most, azonnal!

19. FEJEZET

12.45

Pitt nyugtalanul félrerúgott az útjából néhány kavicsot, majd fölvett egy párat, és a benzinkút oszlopait kezdte dobálni. A kövek éles csattanással vágódtak a rozsdás fémnek.
Tenyerével védve a szemét az élesen tűző naptól, a messzeségbe vesző kétsávos utat kezdte figyelni. Egyre jobban kezdett aggódni, mert úgy érezte, Cassynek már ott kellene lennie.
Már éppen vissza akart menni az épület kiugró tetejének árnyékába, amikor éles villanást látott. Jármű közeledett, annak a szélvédője verte vissza a nap sugarait.
Pitt köze szinte automatikusan a Colt markolatára csúszott – elvben lehetséges volt, hogy nem Cassy, hanem valaki más érkezik helyette.
Amikor a jármű közelebb ért, látta, hogy nagy sebességgel haladó, széles kerekű, tetőcsomagtartós terepjáró az.
Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy el kellene rejtőznie az épületben, ahogyan korábban Harlan is tette, de amilyen gyorsan jött, ugyanolyan gyorsan el is hessegette magától a gondolatot. Végül is Jesse kocsija ott volt, jól láthatóan, az mindenképpen elárulta a jelenlétét.
A terepjáró a benzinkúthoz gördült, és mivel sötét, az erős napsütés ellen is jól védő ablakai voltak, Pitt csak akkor bizonyosodott meg, hogy valóban Cassy érkezett, amikor a lány kilökte az ajtót, és odakiáltott neki.
Rögtön a járműnél termett, hogy segítsen kiszállni. Cassy erősen köhögött, a szeme körül karikák sötétlettek.
– Talán jobb volna, ha távolabb mennél – mondta mély; tompa orrhangon. – Nem tudhatjuk biztosan, hogy cseppfertőzés útján nem terjed-e.
A megjegyzést figyelmen kívül hagyva Pitt boldogan magához ölelte, és azután is csak azért engedte el, hogy minél előbb beadhassa neki az ellenanyagot.
– Hoztam abból a gyógyszerből, amelyikről az Interneten beszéltem – mondta Cassynek. – Úgy gondoljuk, az a legjobb, ha mielőbb bekerül a szervezetedbe, úgyhogy intravénásan kell beadni.
– Hol csináljuk? – kérdezte a lány.
– Jesse autójában.
Elindultak a másik kocsihoz.
– Hogy érzed magad?
– Borzalmasan – vallotta be Cassy. – Rettenetes ez a terepjáró is, nagyon kemény a rugózása. Minden izmom fáj, és egész biztosan lázam is van. Fél órája; még ebben a hőségben is, kifejezetten fáztam.
Pitt kinyitotta a gépkocsi ajtaját, lefektette a hátsó ülésre Cassyt, és előkészítette a fecskendőt, de miután már az érszorítót is felrakta bevallotta, hogy semmilyen gyakorlata sincs abban, amire készül.
– Ne beszélj róla! – válaszolta a lány. – Csináld! Vágj bele, hiszen végül is orvos akarsz lenni!
Pitt sok ezerszer látta a kórházban, hogyan adják be az intravénás injekciót, ám ő maga egyszer sem próbálkozott vele. A gondolat, hogy át kell böknie egy másik, és mindjárt számára ennyire fontos, szeretett személy bőrét és erét, megfélemlítően hatott rá, ám a veszély, amivel minden további halogatás járt, gyorsan elűzte a kishitűségét. Végül aztán úgy érezte, egészen jól sikerült a dolog, és Cassy is ugyanazt mondta.
– Csak vigasztalni akarsz.
– Nem. Komolyan – bizonygatta a lány. – Alig éreztem belőle valamit. – Mihelyt ezt kimondta, olyan erős köhögőroham fogta el, hogy elakadt a lélegzete.
Pitt rögtön kétségbeesett, mert arra gondolt, hogy Harlan félelme beigazolódott, és Sheila szervezetéből az injekció sokkot váltott ki. Elméleti képzést kapott ugyan a kórházban újraélesztésből, de az ott szerzett ismereteket még egyszer sem kellett alkalmaznia; és nem volt biztos abban, hogy ha megpróbálja, valóban sikerül is neki. Izgatottan kapott Cassy csuklójáért, hogy ellenőrizze a pulzusát, és csak akkor nyugodott meg valamelyest, amikor érezte, hogy az változatlanul erős és egyenletes.
– Elnézést! – mondta Cassy, mihelyt magához tért annyira, hogy meg tudott szólalni.
– Jobban vagy?
A kérdésre már csak bólintás volt a válasz.
– Hála istennek! – Pitt, hogy megnyugodjon, hatalmasat nyelt. – Maradj itt, a hátsó ülésen! Körülbelül húsz perc alatt ott leszünk.
– Hová megyünk? – érdeklődött a lány.
– Olyan helyre, aminél jobbat nem is kívánhattunk volna. Egy föld alatti laboratóriumba, amit annak idején azért építettek, hogy kikísérletezzék benne, hogyan lehet védekezni a biológiai és vegyi támadások ellen. A mi munkánk szempontjából tökéletes. Úgy értem, ha létezik egyáltalán olyan hely, ahol meg lehet találni az ellenszert, akkor ez az. Ráadásul betegszobák is vannak benne, ahol nyugodtan ápolhatunk.
Pitt már indult volna, hogy beszálljon a vezetőülésre, de Cassy utánanyúlt, és a kezét megfogva visszatartotta. – Mi lesz, ha nem hat az ellenszer? – kérdezte. – Magad is mondtad; hogy még gyenge, nagyon kezdetleges. Mit fogtok csinálni velem, ha kiderül, hogy olyan lettem, mint ők? Nem akarlak veszélybe sodorni benneteket.
– Ne aggódj! Van ott egy orvos; Harlan McCaynek hívják, aki szintén átesett a szúráson, de mert beadta magának az ellenanyagot, változatlanul jól van – válaszolta Pitt. – Arra az esetre, ha mégis bekövetkezne a legszörnyűbb, vannak elkülönítők. De meglátod, minden rendben lesz! – hogy megnyugtassa, a fiataember bátorítóan megszorította Cassy vállát.
– Hagyd az ostoba közhelyeket, Pitt! – szólt rá a lány. – Azok után, ami történt, nem lehet minden rendben.
Pitt érezte, hogy igaza van, és inkább nem szólt.
Beült a volán mögé, és rákanyarodott a kocsival az útra. Cassy csöndben feküdt egy darabig a hátsó ülésen, erre aztán megjegyezte: – Remélem, ahová megyünk, akad aszpirin is. – Nagyon rosszul érezte magát, rosszabbul, mint bármikor egész életében.
– Biztosan van – válaszolta Pitt: – Minden elképzelhető gyógyszert meg lehet ott találni.
Egy időre mindketten újból elhallgattak. Pitt az útra koncentrált, nehogy véletlenül elnézze a helyet, ahol le kell kanyarodnia róla. A benzinkút felé menet megjelölte ugyan néhány kaviccsal, de már távolról sem volt biztos abban, hogy észre is veszi a dombocskát: A kövek aprók voltak, és bármerre nézett is, mindenütt egyforma színűek.
– Nem tehetek róla; egyfolytában csak arra gondolok, hogy nem lett volna szabad ide jönnöm – mondta Cassy egy újabb heves köhögés után.
– Ne beszélj ilyeneket! – utasította rendre a fiú. – Hallani sem akarom!
– Már több mint hat órája történt – folytatta a lány. – Talán annál is régebben. Nem vagyok biztos abban, hogy mikor is kaptam a szúrást. Annyi minden történt azóta.
– Mi lett Nancyvel és Jessevel? – kérdezte Pitt. Korábban igyekezett elkerülni ezt a témát, aztán mégis előszedte, hogy valamivel elterelje Cassy figyelmét a saját állapotáról.
– Nancyt megszúrták. A szemem előtt fertőzték meg. Nem tudom, hogy miért nem csinálták velem is azt rögtön. Jesse más eset. Azt hiszem, vele ugyanaz történt, ami korábban Eugene-nel, bár ebben nem vagyok biztos. Nem láttam, csak hallottam a zúgást, és utána észleltem a fényvillanást. Nancy azt mondta; ugyanez történt a férjével is.
– Harlan szerint azok a kis diszkoszok képesek arra, hogy miniatűr fekete lyukakat hozzanak létre.
Cassy megborzongott. A gondolat, hogy valaki eltűnjön egy fekete lyukban, rémisztően hatott rá, hiszen azt jelentette, hogy az illetőnek még az atomjai is kikerülnek az univerzumból.
– Újból találkoztam Beau-val – mondta egy-két perces hallgatás után.
Pitt gyorsan hátrafordult; a közlés tökéletesen váratlanul érte, egyáltalán nem számított rá.
– Milyen volt? – kérdezte.
– Borzalmas – válaszolta Cassy. – Külsőleg is jól észrevehetően megváltozott. Felgyorsult nála a mutáció. Amikor legutóbb láttam, még csak a bőrének egy kis darabja változott el a füle mögött, de azóta már az egész teste. Különös, mert más fertőzötteken nem vettem észre ilyen változást. Nem tudom, náluk is be fog-e következni, vagy az a magyarázata a dolognak, hogy Beau volt az első. Szemmel láthatóan ő a vezetőjük. Mindenki azt csinálja, amit ő mond.
– Volt valami köze ahhoz, hogy téged is megszúrtak?
– Igen. Személyesen csinálta.
Pitt úgy, hogy Cassy ne is igen lássa, megcsóválta a fejét. Alig merte elhinni, hogy a legjobb barátja képes volt ilyesmire, de aztán eszébe jutott, hogy már szó sincs a legjobb barátról. Beau idegen lett.
– A legszörnyűbb az volt az egészben, hogy még mindig él benne a régi Beau – folytatta Cassy. – Még azt is mondta, hogy hiányoztam neki, és hogy szeret. El tudod ezt hinni?
– Nem – válaszolta tömören Pitt, és csak magában dühöngött azon, hogy Beau még idegenként is megpróbál közé és Cassy közé férkőzni.

Beau indulatoktól villámló tekintettel oldalt állt, az árnyékban, a Kapu irányítópultja mögött. Nehezen tudott az előtte álló feladat elvégzésére koncentrálni, de meg kellett tennie, mert az idő kezdte egyre jobban sürgetni.
– Talán újból megpróbálhatnánk feszültség alá helyezni a rácsáramkörök egy részét – szólt oda a pult mellől Randy. Nem értette, mi az oka annak, hogy bár fennakadás történt, még mindig nem kapott rá javaslatot, hogyan lehetne elhárítani.
Beau megpróbálta elhessegetni Cassyvel kapcsolatos gondolatait, és csak a feladatra koncentrálni. A probléma kezdettől fogva az volt, hogy óriási energiát kellett létrehozni, amely képes arra, hogy a fekete diszkoszok együttes gravitációját antigravitációvá változtassa, de közben gondoskodni kellett arról is, hogy a Kapu épen maradjon. A jelenségnek, amelyet elő kívántak idézni, elég volt mindössze egy nanomásodpercig tartania, hogy egy párhuzamos univerzumból anyagot tudjon átszippantani. Beau rövid időre elgondolkodott, és eszébe is jutott a megoldás: még erőteljesebb árnyékolásra van szükség.
– Rendben – válaszolta Randy, örülve, hogy végre világos útmutatást kapott. Azonnal szólt is az építőknek, akik újból elözönlötték a hatalmas emelvényen álló gigászi szerkezetet és környékét.
– Maga szerint menni fog? – kérdezte, Beau pedig gondolatban azt válaszolta, hogy igen. Azt is tanácsolta, hogy mihelyt az árnyékolással elkészültek, rögtön helyezzék egy pillanatra feszültség alá a rácsáramköröket.
– Igazából az nyugtalanít – folytatta Randy – hogy, mint mondta, az első látogatóknak már ma éjjel meg kell érkezniük. Óriási baj lehet abból, ha nem készülünk el addigra. Az érkezők elemi részecskékre szakítva belevesznek a semmibe.
Beau csak morgott valamit, de igazából már nem figyelt rá, mert figyelmét a terembe lépő Alexander kötötte le. Türelmetlenül várta a jelentését, és közben nagyon nem tetszett neki a tudatáig hatoló vibrálás, ami arról árulkodott, hogy Cassyt nem sikerült megtalálni.
– Követtük a nyomát – jelentette Alexander, és szándékosan olyan távolságra állt meg Beau-tól, hogy az ne tudja egyetlen mozdulattal elérni. – Eljutottunk oda, ahol járműbe szállt, és most a kocsit keressük.
– Találják meg! – adta ki Beau ellentmondást nem tűrő hangon a parancsot.
– Meg fogjuk találni – felelte megnyugtatóan Alexander. – A tudata már biztosan elkezdett kitágulni, és az majd a segítségünkre lesz.
– Kerítsék elő mindenáron! – ismételte meg Beau az utasítást.

– Erre egyszerűen nincs magyarázatom –jelentette ki Sheila.
Harlannal a laboratórium kerekekre állított székein ültek, amelyekkel könnyedén tudtak közlekedni az egyes munkaasztalok között.
A férfi a térdére támaszkodott, és állát a tenyerébe támasztva beszívta az arcát. Tudta, hogy ez rossz szokás, de nem volt képes szakítani vele; és mindig ezt csinálta, ha mélyen elgondolkodott.
– Nem lehetséges; hogy valamit elrontottunk? – kérdezte Sheila.
Harlan megrázta a fejét. – Többször is átnéztük már a naplót. Technikai hiba nem lehetett. Itt valami alapvető dologról van szó.
– Kezdjük akkor elölről! – ajánlotta az orvosnő. – Nancyvel garatból származó szövetmintát vettünk, és hozzáadtuk a vírust életre keltő fehérjét.
– Mit használtak hordozóként? – érdeklődött Harlan.
– A szokásos tápfolyadékot – felelte Sheila. – A fehérje vizes oldatban kiválóan oldódik.
– Rendben van. Mi volt a következő lépés?
– Hagytuk, hogy a szövettenyészet inkubálódjon. Meg tudtuk állapítani; hogy a vírus életre kelt, mert a DNS-szintézis a sejtpótláshoz szükségesnél sokkal élénkebbé vált.
– Hogyan bizonyosodtak meg erről?
– Legyöngített adenovírust használtunk, hogy a fluoreszceinnel megjelölt DNS-t a sejtekhez juttassuk.
– Tovább! – biztatta a doktornőt Harlan.
– Idáig jutottunk. Félreraktuk a tenyészetet, hogy folytatódjon az inkubáció, és reméltük, hogy újabb vírusokat nyerünk.
– Ez sikerült is.
– Igen, de nézze meg ezt a képet! – mondta elégedetlenül Sheila. – Az elektronmikroszkóp pontosan megmutatja, hogy a vírus úgy néz ki, mintha ledarálták volna. Ez már nem fertőz. Valami megölte, csak éppen abban a szövettenyészetben semmi nem volt, ami erre képes lehetett volna. Ez az egész egyszerűen érthetetlen.
– Tényleg érthetetlen jelenség, de az ösztönöm azt súgja, hogy valamit el akar árulni nekünk – válaszolta Harlan. – Egyszerűen csak buták vagyunk ahhoz, hogy észrevegyük.
– Mi volna, ha újból megpróbálnánk? – vetette föl Sheila. – A tenyészet akár túlságosan fel is melegedhetett a kocsiban.
– Jól becsomagolta, nem hiszem, hogy azzal lett volna gond – válaszolta a férfi. – De nem bánom, csináljuk meg újból! Van néhány megfertőzött egerem is. Belőlük is megpróbálhatjuk izolálni a vírust.
– Remek ötlet! – kapott az ajánlaton a doktornő. – Úgy talán még könnyebb is lesz.
– Ne nagyon élje bele magát a dologba! – figyelmeztette Harlan. – A megfertőzött egerek elképesztően erősek és ügyesek. Szigorúan szétválasztva, erős zár alatt kell tartanom őket.
– Jóságos isten! – kiáltott föl Sheila. – Azt akarja ezzel mondani, hogy az egerek is kezdenek átváltozni idegenekké?
– Tartok attól, hogy igen. Legalábbis bizonyos szempontból. Feltételezésem szerint ha elegendő számú megfertőzött egér gyűlhetne össze egy helyen, közösen képesek volnának egyetlen, értelmes egyedként cselekedni.
– Akkor jobb lesz, ha mégis a szövettenyészetekkel dolgozunk. Valamilyen módon elő kell tudnunk állítani az élő, fertőzésre képes vírust. Ha tovább akarunk jutni, ez kell legyen a következő lépés.
Az ajtót működtető, nagynyomású levegő sziszegése hallatszott.
– Ez biztosan Pitt! – kiáltotta Jonathan, és a belső ajtóhoz futva kinézett a kerek kisablakon. – Ő az és Cassy! – kiáltotta a többieknek:
Harlan már nyúlt is a frissen előállított, monoklonális ellenanyagot tartalmazó oldattal teli fioláért. – Azt hiszem, átmenetileg vissza kell változnom háziorvossá – jegyezte meg.
Sheila apró, sürgető mozdulatot téve jelezte, hogy kéri az üveget. – A sürgősségi betegellátás az én szakterületem – mondta. – Magára mint immunológusra van szükség.
– Parancsoljon! – Harlan szemmel látható örömmel nyújtotta át a fiolát. – Mindig jobb érzékem volt a kutatáshoz, mint a gyógyításhoz.
A légzsilip ajtaja kinyílt, és Jonathan átsegítette a magas küszöbön Cassyt. A lány halálosan sápadt volt, és szemmel láthatóan lázas, amitől a fiú lelkesedése valamelyest alábbhagyott ugyan, de azért nem állta meg; hogy rögtön meg ne kérdezze tőle, nem tudja-e, hol van az édesanyja.
– Sajnálom, de nem – mondta Cassy, a kezét Jonathan vállára téve. – Miután elfogtak a szupermarketben, nagyon hamar szétválasztottak bennünket. Nem tudom, hol lehet.
– Megszúrták?
– Félek, hogy igen.
– Jöjjön! – sürgette a lányt Sheila. – Dolgunk van. – Cassy kezéért nyúlt, és hogy segítsen neki, a vállára rakta. – Bemegyünk az egyik betegszobába.
Pitt is gyorsan odaugrott, és áttámogatták a járni is alig tudó lányt a laboratóriumon. Egy pillanatra sem álltak meg, menet közben mutatták be az ajtót előttük kinyitó Harlannak.
– Azt hiszem, jobb, ha az egyik elkülönítőbe visszük – mondta a tudós, és a folyosón előrefutva már nyitotta is ki az újabb ajtót.
A helyiség olyan volt, mint a közönséges kórházi szoba, leszámítva a külső bejáratot, amelyet légmentesen lehetett zárni, hogy odabent a többi helyiséghez képest csökkenthető legyen a légnyomás. A belső ajtó is zárható volt, és az ablaka legalább huszonöt milliméter vastagságú üvegből készült.
Mindannyian bementek, Cassy pedig Sheila és Pitt segítségével lefeküdt, és megkönnyebbülten felsóhajtott.
A doktornő egy pillanatig sem várt, azonnal munkához látott. Gyakorlott mozdulattal bevezette a lány karjába az infúziós csövet, és kis csappal beállította, milyen sebességgel jusson a vérébe az ellenanyagot tartalmazó oldat.
– Volt valamilyen ellenreakciója az első injekciónak? – kérdezte, miközben felgyorsította kissé a folyadék áramlását, hogy a gyógyszer mielőbb a rendeltetési helyére jusson.
Cassy megrázta a fejét.
– Semmi különösebb – mondta Pitt. – Csupán jó erős köhögés, amitől megijedtem. De nem hiszem, hogy az a gyógyszertől lett volna.
Sheila egy elektronikus készülékkel ellenőrizte Cassy szívműködését; ami normális volt, a ritmusa egyenletesnek bizonyult.
– Érez valamilyen változást az injekció óta? – kérdezte.
– Nem:
– Tulajdonképpen így a természetes. A tünetek a saját limfokinjeitől származnak; amelyeknek a száma a betegség kezdetén nagyon megszaporodik.
– Köszönöm, hogy ideengedtek – mondta Cassy. – Tudom, milyen nagy kockázatot vállalnak ezzel.
– Örülünk annak, hogy itt van – válaszolta Harlan, és bátorítóan megszorította a lány térdét: – Ki tudja, lehetséges, hogy hozzám hasonlóan maga is értékes kísérleti alanynak bizonyul.
– Boldog volnék, ha segíthetnék.
– Nem éhes? – érdeklődött Sheila.
– Csöppet sem. Egy aszpirin azonban valószínűleg jót tenne – válaszolta a lány.
Sheila Pittre nézett. – Ezt a feladatot már rábízom Dr. Hendersonra – mondta kis mosollyal a szája szögletében. – Mi pedig megyünk vissza dolgozni. A zsilipnél Sheila megállt egy pillanatra, és intett Jonathannek. – Gyere! Bízzuk a beteget az orvosára.
A fiú, ha nem is túl szívesen, engedett a hívásnak, szintén kiment.
– Igazad volt. Tényleg hihetetlen hely – állapította meg Cassy; miután kettesben maradtak.
– Pontosan az; amire szükséged van – felelte Pitt. – Várj, máris hozom az aszpirint!
Eltartott néhány percig, míg megtalálta a gyógyszerraktárat, aztán még az aszpirint is keresnie kellett, és amikor visszament, felriasztotta a közben elszunnyadt Cassyt.
– Ne haragudj! Nem akartalak zavarni – kért rögtön bocsánatot Pitt.
– Nem zavarsz. – A lány bevette a gyógyszert, visszafeküdt, és kissé oldalra húzódva maga mellé mutatott, az ágyra. – Ülj le kicsit! – kérte. – El akarom mesélni, amit Beau-tól megtudtam. Ez a rémálom egyre szörnyűbbé válik.

A sivatag nyugalmát erős motorbúgás, rotorlapátok zaja verte fel. A Huey katonai helikopter alacsonyan repült a kihalt táj fölött; a kabinjából Vince Garbon figyelte nagy erejű távcsővel a környéket, figyelmeztetve közben a pilótát, hogy pontosan kövesse a feketére aszfaltozott utat. A hátsó részben két egykori rendőr foglalt helyet, Vince korábbi munkatársai.
– Az utolsó értesítésben az szerepelt, hogy a kocsi ezen az úton indult el – fordult Vince a pilótához, megpróbálta túlkiabálni a levegőt vadul kavaró lapátok dübörgését. A helikopter vezetője nem válaszolt, csak bólintással jelezte, hogy megértette.
– Ott látok valamit! – közölte nemsokára Vince. – Régi benzinkútnak tűnik, de mintha kocsi állna mellette. Éppolyan, mint a jelentésben szerepelt.
A pilóta csökkentette valamelyest a tolóerőt, Vince pedig újból a szeméhez emelte a távcsövet.
– Igen! Azt hiszem, ez lesz az! Szálljunk le, és nézzük meg közelebbről!
A helikopter hatalmas porfelhőt kavarva leereszkedett, és a pilóta, miután a kerekek biztosan talajt fogtak, leállította a motort. A lapátok pörgése rögtön lassulni is kezdett, majd megállt, Vince pedig kiszállt a fülkéből.
Első dolga az volt, hogy a járművet ellenőrizze, és az ajtaját kinyitva rögtön érezte is, hogy Cassy valóban benne tartózkodott. Belenézett a csomagtartóba is; de azt üresen találta.
Mialatt a két korábbi rendőr az épületben szétnézett, ő kívül maradt, és körbejártatta a tekintetét a pusztaságon. Olyan nagy volt a forróság, hogy a levegő szinte remegett körülötte.
A rendőrök hamar visszajöttek, és a fejüket csóválva jelezték, hogy senkit sem találtak odabent.
Vince a helikopterre mutatott. Érezte, hogy közel vannak, nem sok választja el őket a céltól. Végül is gyalog; a rettenetes melegben a lány nem juthatott messzire.

Amikor Pitt visszatért a laboratóriumba, az ottaniak olyan lázasan dolgoztak, hogy feléje sem pillantottak.
– Végre elaludt – közölte.
– Bezárta a külső ajtót? – érdeklődött Harlan.
– Nem. Gondolja, hogy kellett volna?
– Feltétlenül! – mondta a fejét felkapva Sheila. – Nem akarunk semmiféle meglepetést!
– Máris megyek és bezárom. –A légzsilip ajtajához érve Pitt bepillantott a szobába, az alvó Cassyre. A lány viszonylag ritkán mozdult csak, a köhögése észrevehetően alábbhagyott. Pitt megnyomkodta a szükséges gombokat, működésbe hozva az ajtót légmentesen záró reteszt.
A laboratóriumba visszatérve leült. A többiek megint csak nem vettek róla tudomást – Sheila egészen elmerült a szövettenyészetek fehérjével való beoltásába, Harlan pedig újabb ellenanyagot készített. Jonathan, fejhallgatóval a fején, kezében joysticket szorongatva imádott számítógépével foglalatoskodott.
Pitt, hangosan, hogy biztosan hallja, megkérdezte, hogy mivel foglalkozik.
– Ez tényleg fantasztikus! – válaszolta lelkesen a fiú. – Harlan megmutatta, hogyan lehet összeállítani a kinti megfigyelő rendszert. Hamis kaktuszok mögött kamerák vannak odakint elrejtve, és ezzel a joystickkel lehet őket irányítani. Mikrofonok és mozgásérzékelők is vannak. Ki akarod próbálni?
Pitt nemet intett. Fontosabbnak tartotta elmondani a többieknek, hogy Cassy néhány megdöbbentő, nagyon nyugtalanító dolgot mesélt neki az idegenekről.
– Például? – kérdezte Sheila anélkül, hogy közben a munkáját egy pillanatra is abbahagyta volna.
– A legrosszabb – válaszolta Pitt – hogy a megfertőzöttekkel hatalmas szerkezetet építtetnek, amit Kapunak neveznek.
– Lehet tudni, milyen célt szolgál ez a Kapu? – Sheila óvatosan rázogatni kezdett egy szövettenyészettel teli kis üveget.
– Egyfajta szállítóeszköz. Azt mondták, hogy távoli bolygókról különböző élőlényeket juttatnak el vele a Földre.
– Jézusom! – kiáltott föl rémülten a doktornő, és gyorsan le is rakta az üveget. – Ennél is több ellenséggel képtelenek leszünk megbirkózni. Talán jobban tennénk, ha az egészet feladnánk.
– Mikor lesz működőképes ez a Kapu? – érdeklődött Harlan.
– Ezt kérdeztem én is. Cassy nem tudta pontosan, de az volt a benyomása, hogy rövid időn belül. Beau azt mondta, hogy már majdnem készen van. Látta is, hogy ezrek dolgoznak rajta.
Sheila elkeseredésében nagyot sóhajtott. – Milyen egyéb, bátorító híreket közölt még?
– Néhány érdekes tényt – válaszolta Pitt. – Például azt, hogy az ellenséges vírus hárommilliárd éve került a Földre, és akkor fészkelte be magát a kialakulóban lévő élőlények DNS-ébe.
Sheila szeme az információ hallatán gyanakvóan összeszűkült. – Hárommilliárd éve?
– Beau ezt mondta neki. Azt is elmesélte, hogy az idegenek mintegy százmillió földi évenként az aktiváló fehérjét idejuttatva életre keltették a vírust, hogy ellenőrizhessék, milyen életformák alakultak ki, érdemes-e őket birtokba venni. Hogy miért földi évekről beszélt Beau, és nem általában évekről, azt Cassy nem kérdezte.
– Talán azért, mert ők eredetileg más dimenziókban gondolkodnak – válaszolta a kutató. – Mi a saját, tér és idő megszabta kereteink közé vagyunk zárva, ám egy másik univerzum lakója szempontjából az, ami itt milliárd évnek számít, esetleg csak tíz év. Minden relatív.
Harlan magyarázata némi csöndet eredményezett, amit Pitt tört meg, némi vállvonogatás kíséretében. – Nem mondhatnám, hogy pontosan értem, mire gondol.
– Olyan ez, mint az ötödik dimenzió.
– Mindegy. Térjünk vissza ahhoz, amit Cassy elmesélt! – ajánlotta a fiatalember: – Úgy tűnik, ez az idegen a felelős az élőlényeknek azokért a tömeges kihalásáért, amelyek hajdan a Földön lezajlottak. Eddig még, valahányszor visszatértek, nem tartották megfelelőnek a kialakult életformákat, és az ellenőrzés után rögtön távoztak.
– Az élőlények pedig, amelyeket megfertőztek, kipusztultak? – kérdezte Sheila:
– Én legalábbis így értelmezem a dolgot – felelte Pitt. –A vírus változtatást hajtott végre a DNS-ben, és fajok kihalását idézte így elő. A pusztulás újabb élőlények kifejlődésének a lehetőségét teremtette meg.
Cassy szerint Beau külön is említést tett ezzel kapcsolatban a dinoszauruszokról.
– Szépen vagyunk! – kiáltott fel Harlan. – Ennyit az aszteroida- vagy üstököselméletről!
– Hogyan pusztultak el az akkori élőlények? – kérdezte Sheila. – Úgy értem, hogy mi volt a haláluk közvetlen, kiváltó oka?
– Azt hiszem, Cassy ezt nem tudja. Legalábbis nem érintette. Később majd megkérdezem.
– Elképzelhető, hogy a válasz nagyon fontos. – Sheila elhallgatott, és mélyen elmerülve a gondolataiban, mozdulatlanul maga elé nézett, miközben az agya lázasan működött, ízlelgette az egyik frissen kapott információt. – Szóval a vírus úgy hárommilliárd évvel ezelőtt telepedett meg nálunk?
– Cassy legalábbis így hallotta.
– Min töri a fejét? – kérdezte a doktornőtől Harlan.
– Vannak itt anaerob baktériumok? – kérdezett vissza Sheila.
– Hát persze – felelte a kutató.
– Hozzon belőlük, és oltsa be őket az aktiváló fehérjével! – mondta egyre növekvő izgalommal a hangjában Sheila.
– Rendben – egyezett bele Harlan, és indult is, de azért még megkérdezte: – Mire gondol? Mit akar kezdeni az oxigén nélkül is növekedni képes baktériumokkal?
– Ki akarok próbálni valamit – válaszolta rejtélyesen Sheila. – Csinálja csak, amit mondtam, én addig készítek még egy adag fehérjét!

Beau teljes erőből kilökte az úszómedence mellett a teraszra nyíló ajtót, és kiviharzott a szalonból. Alexander a nyomában.
– Kérem, Beau! – szólt utána. – Ne menjen el! Szükségünk van magára.
– Megtalálták a gépkocsit! Egészen biztos, hogy valahol a sivatagban bolyong! Csak én találhatom meg! Már régen el kellett kezdődnie a folyamatnak, aminek a végén olyanná válik, mint mi.
Beau lefutott a terasz lépcsőjén, és a várakozó helikopter felé sietett.
– Ez a nő nem lehet ennyire fontos! – próbált vitatkozni a szorosan a sarkában loholó Alexander. – Bármelyik nőt megkaphatja, amelyiket csak akarja. Most nem hagyhatja itt a Kaput! Még a rácsáramköröket sem próbáltuk ki teljes feszültség alatt. Mi lesz, ha kiderül, hogy még mindig nem állunk készen?
Beau dühösen megpördült, keskeny ajka az ínyére húzódott, és vadul vicsorogni kezdett. – Megőrjít ez a nő! – mondta. – Muszáj megtalálnom! Nemsokára visszajövök Addig folytassák nélkülem.
– Miért nem vár holnapig?! – makacskodott Alexander. – Addigra túl leszünk az Érkezésen, és nyugodtan keresheti. Akkor bőven lesz rá ideje.
– Ha eltévedt a sivatagban, akkor holnapra meghal – válaszolta ellentmondást nem tűrő hangon Beau.
Otthagyta Alexandert, és néhány lépéssel, az utolsó pár métert a sebesen pörgő lapátok alatt megtéve, a helikopternél termett. Gyorsan beugrott a pilóta mellé, egy biccentéssel köszönt a hátul helyet foglaló Vince-nek, majd intett, és a vezető a magasba emelte a gépet.

– Mennyi ideje történt? – kérdezte Sheila.
– Körülbelül egy órája – válaszolta Harlan.
– Ennyi elég kellett hogy legyen. – A doktornő hangján tisztán érződött a türelmetlenség. – Az egyik legelső dolog, amire rájöttünk, az volt, hogy a fehérje nagyon hamar működésbe lép, mihelyt felszívódott a sejtbe. Lássunk hozzá! Adjunk egy adag röntgensugarat a sejttenyészetnek!
– Kezdek rájönni, hogy mit forgat a fejében – válaszolta kissé meghökkenve Harlan. – A vírust provírusként kezeli, hiszen valójában az is, és latens formáról bontó formává akarja átalakítani. De miért éppen anaerob baktériumot használ hozzá? Miért akarja kizárni az oxigént?
– Nézzük meg, mi történik, aztán elmagyarázom! – válaszolta Sheila. – Közben imádkozzon, hogy megtörténjen az, amire számítok. Lehet, hogy végre sikerül megtalálni az idegenek Achilles-sarkát.
Anélkül, hogy a szén-dioxid-burkot megbontották volna, röntgensugárzásnak vetették alá a beoltott baktériumtenyészetet. Már az elektronmikroszkópot állították be, hogy elvégezhessék az ellenőrzést, amikor Sheila észrevette, hogy erősen remeg a keze. Rettenetesen izgatott volt, minden idegszálával remélte, hogy sikerül eljutniuk a nagyon várt felfedezéshez.

Elképesztően izmos lábával Beau csak egyet rúgott a sivatagi benzinkút épületének az ajtajába, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy az ajtó kiszakadjon, és a helyiség belsejébe repülve nekivágódjon a szemközti falnak. Az utat ily módon szabaddá téve maga előtt, Beau beljebb lépett, és a szeme abban a pillanatban erősen izzani kezdett. A helikopterút nem igazán segítette lecsillapodni.
Néhány másodpercig mozdulatlanul állt a homályban, aztán megfordult, és visszament az épület elé.
– Nem járt bent – jelentette ki határozottan.
– Szerintem sem –értett egyet Vince, aki az elrozsdásodott töltőoszlop másik oldalán, a szél által a betonra hordott homokban térdelt éppen. – Friss nyomokat látok – közölte, majd felállt, és keleti irányba nézett. – Egy másik kocsi járhatott erre. Lehet, hogy az vette föl.
– Van további ötlete? – kérdezte Beau.
– Egyik városba sem ment be, mert akkor már hallottunk volna felőle – válaszolta az egykori nyomozó.
– Itt kell lennie a sivatagban. Tudjuk, hogy vannak "szökevényekből" álló, elszigetelt csoportok, amelyeknek eddig sikerült elkerülniük a fertőzést. Azok közül csatlakozhatott valamelyikhez.
– De hát őt már beoltottuk!
– Tudom. Ez a legrejtélyesebb az egészben. Bármi történt is, szerintem az a legokosabb, ha kelet felé követjük az utat, és figyeljük, nem ágaznak-e le róla nyomok a sivatag belsejébe. Még az is lehet, hogy találunk valamilyen tábort.
– Rendben van – fogadta el a tanácsot Beau. – Induljunk! Vészesen fogy az időnk!
Sietve visszamásztak a kabinba, és a helikopter egyből fölemelkedett. A pilóta szigorú utasítást kapott, hogy kellő magasságot tartson, nehogy a rotor túlságosan felkavarja alattuk a homokot, de azért ne akkorát, hogy ne vegyék észre az esetleges nyomokat.

– Jézusom! Ott van! – kiáltott fel Harlan; hatvanezerszeres nagyításban megpillantva a viriont.
– Fantasztikus belegondolni, hogy fejlett értelemmel bíró, idegen életforma van előttünk – jelentette ki Sheila. – A vírusokkal, baktériumokkal kapcsolatban eddig eszünkbe sem jutott az értelem szót használni.
– Nem hiszem, hogy ez maga volna az eredeti idegen – vitatkozott Pitt. – Cassy szerint a vírus forma csak azért kellett, hogy az idegen lények kibírják az űrutazást, és befészkelhessék magukat más élőlényekbe. Nyilván Beau sem tudja, hogy pontosan milyen is az idegenek eredeti létformája.
– Talán éppen ezért van szükség a Kapura – vetette fel Jonathan. – A vírus esetleg olyan jól érzi itt magát, hogy az idegenek most már eredeti alakjukban is meg akarnak jelenni.
– Lehetséges – fogadta el az ötletet Pitt.
– Rendben van – mondta Sheilához fordulva Harlan. – Az anaerob baktériummal végrehajtott kis trükkje tehát bevált, láttuk a vírust. De elárulná végre, hogy mi ennek az egésznek a lényege?
– Az, hogy a vírus hárommilliárd éve költözött a Földre – válaszolta a doktornő. – Akkor, amikor a bolygó még egészen másképp nézett ki, mint most. A kezdetleges légkörben nagyon kevés volt az oxigén, de azóta a körülmények alaposan megváltoztak. A vírus változatlanul jól érzi magát latens formában, vagy miután életre kelt és beépült valamilyen sejtbe, de ha külső behatásra virionná kell alakulnia, akkor az oxigén elpusztítja.
– Érdekes ötlet – válaszolta Harlan, és a tenyészetet tartalmazó fiolára nézett, aminek a teteje már le volt véve, és a felszíne szabadon érintkezett a helyiség levegőjével. – Ha valóban így áll a helyzet, akkor újabb adagot véve ebből, csupa szétrombolt, hatástalanná vált vírust kell látnunk.
– Ebben reménykedem én is – válaszolta Sheila.
Pillanatnyi halogatás nélkül elkészítették a második mintát, és ebben már Pitt is segített, amennyire csak tudott, míg Jonathan visszament a számítógépéhez, és tovább játszott a számára sokkal érdekesebb, irányítható biztonsági rendszerrel.
Abban a pillanatban, mihelyt Harlannak sikerült beállítania az elektronmikroszkópot, nyilvánvalóvá vált, hogy Sheila sejtése helyes volt. A vírusok úgy néztek ki, mintha egy részüket valami felfalta volna.
Sheila és Harlan boldogan pattant fel a székéről, győzelmi táncot járt, összeölelkezett, azt sem tudta, mit csináljon boldogságában.
– Micsoda briliáns ötlet! Minden elismerést megérdemel! – lelkesedett a kutató. – Nincs csodálatosabb, mint látni, mire képes a tudomány!
– Ha valóban komoly, alapos kutatást akarnánk végezni, akkor most nekilátnánk, és százszor is ellenőriznénk az eredményt. Erre azonban, sajnos, nincsen mód. El kell fogadnunk így, ahogy van – jelentette ki Sheila.
– Egyetértek. Végül is a dolog tökéletesen érthető. Tudjuk, hogy az oxigén súlyosan mérgező is lehet, és azt is, hogy a laikusok közül milyen kevesen vannak ezzel tisztában.
– Nem igazán értem a dolgot – vallotta be Pitt. – Hogyan fog ez a felfedezés segíteni rajtunk?
Sheila és Harlan arcáról a megjegyzés hallatán egyszerre olvadt le a mosoly. Egymásra néztek, csöndben visszaültek a helyükre, és mindketten mélyen elmerültek a gondolataikba.
– Magam sem igazán tudom, hogyan fog segíteni – szólalt meg kis idő múlva Sheila. – Pedig muszáj, hogy segítsen. Úgy értem, ez kell legyen az idegenek Achilles-sarka!
– Lehetséges, hogy éppen így pusztították ki a dinoszauruszokat – vette át a szót Harlan. – A vírusok latens formából virionná váltak bennük, aztán bumm! Találkoztak az oxigénnel, és egyből mindennek vége lett.
– Ez nem egészen úgy hangzik, mint a jól megalapozott, tudományos igényű magyarázat – jegyezte meg mosolyogva Sheila.
– Egyetértek – válaszolta nevetve a kutató – de azért ötletet adhat. A fertőzöttek szervezetében lévő latens vírust rá kell kényszerítenünk arra, hogy kilépjen a sejtburokból.
– Hogyan lehet ezt megcsinálni? – kérdezte Pitt.
Harlan vállat von. – Többféle módszer is van hozzá. Szövettenyészetekben rendszerint hullámhatással lehet elérni, például ibolyántúli sugarakkal vagy gyönge röntgensugarakkal, amiket az anaerob baktériumokból álló tenyészetnél is használtunk.
– Vannak hozzá vegyszerek is – szólt közbe Sheila.
– Így igaz. Antimetabolitok és egyéb sejtmérgek. Ezek azonban rajtunk nem segítenek, mint ahogy a röntgensugarak sem. Nem áll módunkban az egész Földet röntgensugarakkal beteríteni.
– Vannak szokványos vírusok is, amelyek latensek, akárcsak az idegen vírus? – kérdezte Pitt.
– Rengeteg – válaszolta Sheila.
– Hogyne! Például az AIDS vírusa – magyarázta Harlan.
– Vagy a teljes herpeszcsoport. A tagjai egész életen át képesek bujkálni az emberben, és időnként problémát okozni.
– Mint például az ajakherpesz?
– Pontosan – válaszolta Pittnek a doktornő. – A herpes simplex vírus képes arra, hogy beépüljön bizonyos idegsejtekbe, és ott latens formában maradjon.
– Nekem, valahányszor megfázom, rögtön herpeszem is lesz – mondta a fiatalember. – Talán ezért is szokták köznapi nyelven lázkiütésnek nevezni.
– Remek! – válaszolta a primitívnek ítélt beszélgetéstől kissé ingerülten Sheila. – Mi volna, ha most kicsit magunkra hagyna bennünket, hadd erőltessük tovább az agyunkat. Nincs most időnk arra, hogy alapfokú egészségügyi tanfolyamot tartsunk.
– Várjunk csak egy kicsit! – szólt közbe Harlan. – Pitt adott egy ötletet!
– Én? – nézett csodálkozva a kutatóra a fiatalember.
– Tudják, mi a legerősebb vírusindukáló hatás? – tette fel a szónoki kérdést Harlan. – Egy másik vírus által okozott fertőzés.
– És mi hasznunk lehet ebből? – érdeklődött Sheila.
A kutató a helyiség másik oldalán álló, hatalmas hűtőre mutatott. – Abban a kamrában mindenféle vírus megtalálható – mondta. – Arra gondolok, mi volna, ha a tüzet tűzzel próbálnánk meg oltani?
– Egyfajta járványra gondol?
– Pontosan. Valamire, ami rendkívül fertőző.
– De hát a hűtőben biológiai hadviselésre szánt vírusok vannak! Forró olajból tűzbe rakni valamit nem nagy különbség – vitatkozott Sheila.
– Abban a hűtőben mindent megtalál, a legártatlanabb vírusoktól a legpusztítóbbakig – felelte Harlan. – A feladat csak az, hogy kiválasszuk a legmegfelelőbbet.
– Hát... – Sheila kissé hosszasabban elgondolkodott. – Az igaz, hogy az eredeti szövettenyészetünket valószínűleg az adenovírus lobbantotta be...
– Jöjjön! – kapott rögtön a szón Harlan. – Megmutatom a készletet.
Sheila felállt. Erős kétségei voltak afelől, hogy az ötlet valóban használható lesz, de nem akarta eleve, alapos megfontolás nélkül visszautasítani.
A hűtő mellett íróasztal állt, fölötte pedig polc, amin nagy alakú fűzős dossziék sorakoztak. Harlan Sheilának és Pittnek is adott belőlük, majd maga is elvett egyet, és kinyitotta.
– Olyan, mint valami előkelő étterem itallapja –jegyezte meg. – Ne felejtsék el, olyasmit kell választani, ami nagyon fertőz!
– Hogyan értelmezzük ebben az esetben azt, hogy fertőz? – kérdezte Pitt.
– Úgy, hogy ember az embernek könnyedén át tudja adni – felelte a kutató. – És cseppfertőzéssel kell terjednie, nem úgy, mint az AIDS vagy a fertőző májgyulladás. Világméretű járványt akarunk előidézni.
– Jesszusom! – mondta megrökönyödve Pitt, végigfutva a kezében tartott listát. – Nem hittem volna, hogy ilyen rengeteg vírus van. Ebola!
– Túlságosan is virulens – hárította el az ajánlatot Harlan. – Olyan betegségre van szükségünk; ami egymagában nem halálos, hogy a megfertőzöttek lehetőleg minél több embernek adhassák tovább. A gyors lefolyású, halálos betegségek, akár hiszi, akár nem, eleve önkorlátozók.
– Arenovírus – mondta a következő lehetőséget Sheila:
– Az is túl virulens.
– Mit szólnának az ortomixovírusokhoz? – kérdezte Pitt. –Az influenza kétségtelenül fertőző, és előfordult már, hogy az egész világot beterítő járvány lett belőle.
– Ez már jobb – ismerte el Harlan. – A gond csak az, hogy hosszú a lappangási ideje, és a betegség halálossá is válhat. Valami gyorsan terjedő, de sokkal szelídebb betegséget szeretnék. Megvan... Ez az, amit kerestem!
A tudós elégedetten lecsapta az asztalra a 99. oldalán kinyitott nyilvántartást, Sheila és Pitt pedig kíváncsian rögtön föléje is hajolt.
– Pikornavírusok – olvasta a kiejtéssel némileg küszködve Pitt a lap tetején látható megnevezést. – Milyen betegséget okoznak?
– Erre a nemzetségre gondoltam – felelte Harlan, és az egyik alcsoportra mutatott.
– Rinovírus – olvasta fennhangon annak is a nevét a fiatalember.
– Pontosan! – mondta elégedetten Harlan. – A közönséges nátha. Hát nem röhejes volna, ha az emberiség a közönséges náthának köszönhetné a megmaradását?
– De hát náthája mindenkinek szokott lenni.
– Így igaz. Sok száz törzs létezik, és kit ez, kit amaz támad meg. Nézzük, mire jutottak a Pentagon jól fizetett mikrobiológusai!
Harlan fellapozta a katalógus megfelelő fejezetét, ami harminchét oldalt foglalt el. Az első a szerotípusokat sorolta fel, és mindegyikhez adott egy tömör leírást is.
Csöndben, a fejüket összedugva olvasták az ismertetőt; amely megállapította, hogy a rinovírus a biológiai hadviselés szempontjából haszontalan. Megtámadja ugyan a felső légutakat, és ezáltal csökkentheti a katonák teljesítményét, de nem számottevő mértékben és távolról sem olyan hatékonyan, mint a hasmenést előidéző enterovírus.
– Úgy tűnik, nem volt különösebben jó véleményük a rinovírusról – állapította meg Pitt.
– Az ő szempontjukból ez érthető – válaszolta Harlan. – Mi viszont nem hadsereget akarunk cselekvőképtelenné tenni: Pusztán azt szeretnénk, hogy némi zűr támadjon a szervezetben, és az idegen vírus rákényszerüljön arra, hogy levésse a burkát.
– Nézzék csak! Ez itt elég érdekesnek tűnik – mondta Sheila, és a felsorolás egyik alfejezetére mutatott, ami fölé azt írták: Mesterséges rinovírusok.
– Ez lehet az, ami nekünk kell – felelte lelkesen Harlan, és az indexben megjelölt oldalhoz lapozott, majd rögtön bele is mélyedt az olvasásba. Pitt is követte a példáját, de nem tudott megbirkózni a szöveggel, annyira tele volt szakkifejezésekkel, hogy olyannak tűnt számára, mintha szanszkritül volna.
– Tökéletes! Jobbat el se lehetne képzelni! – Harlan sugárzó arccal mondta ezt Sheilának. – Megrendelésre készült, konkrét és átvitt értelemben egyaránt! Előállítottak egy rinovírust, ami csak itt létezik, ebben a raktárban, következésképpen senki sem lehet immúnis vele szemben. A laboratóriumon kívül nem próbálták még ki soha, tehát mindenki meg fogja kapni. Ha mi rendeljük, akkor se kérhettünk volna jobbat!
– Gyanús nekem, hogy kicsit előreszaladunk. Nem gondolja, hogy ellenőriznünk kellene ezt a hipotézist? – kérdezte Sheila.
– Dehogynem! – felelte izgatottan a kutató, és már nyúlt is a hűtőkamra kilincséért. – Hozok egy mintát, felszaporítjuk, aztán kipróbáljuk azokon az egereken, amelyeket megfertőztem. De örülök neki, hogy eszembe jutott! – Harlan kinyitotta a nehéz ajtót, és eltűnt a kamra belsejében.
Pitt Sheilára nézett. – Gondolja, hogy sikerülni fog? – kérdezte bizonytalanul.
A doktornő enyhén vállat vont. – Ő nagyon derűlátó – felelte, és a fejével a kamra felé bökött.
– Ha valóban hatni fog, nem halnak meg tőle, akik megkapják? – Pitt Cassyre gondolt, sőt még Beau-ra is.
– Nem tudom – felelte Sheila. – Bármire jutottunk is eddig, lényegében még mindig a sötétben tapogatózunk.

– Állj! – kiáltotta Vince, aki már hosszabb ideje egyetlen pillanatra sem vette el a szemétől a távcsövet. –Azt hiszem, látok déli irányban egy csapást.
– Hol?! – kérdezte izgatottan Beau, és miután Vince megmutatta, egyetértően bólintott.
– Ereszkedjen le! – szólt a pilótára.
A helikopter vezetője az országút betonjára tette a gépet, de a rotorlapátok még így is nagy porfelhőt kavartak körülöttük.
– Remélem, ha leülepszik, nem fogja beteríteni a nyomokat – jegyezte meg Vince.
– Ügyeltem rá, hogy elég távol legyünk – felelte a pilóta, és rögtön ki is kapcsolta a motort. Vince és a mellette ülő egykori rendőr, Robert Sherman rögtön kiugrott, és az országúton oda futott, ahol a keréknyomok leágaztak a betonról. Beau és a pilóta is kiszállt a helikopterből, de ott maradt mellette.
Beau nehezen lélegzett; a nyelve, mint a hőségtől szenvedő kutyáé, hosszan kilógott a szájából. A testét borító idegen bár híján volt az izzadságmirigyeknek, és kezdett túlmelegedni. Árnyékot keresett, hogy védje magát, de bármerre nézett, mindenütt csak a szikrázó napsütés.
– Visszamegyek a fülkébe – mondta a pilótának.
– Ott most még nagyobb a forróság – figyelmeztette az.
– Indítsa be a motort, hogy működjön a hűtés!
– Nagyon nehéz lesz visszatérniük – vitatkozott a jármű vezetője, és a nyomokat vizsgáló két férfi felé mutatott.
– Indítsa be!
A pilóta erre már megadta magát, és engedelmeskedett. Mihelyt a motort bekapcsolta, a légkondicionálás is működni kezdett, és gyorsan lehűtötte a kabint.
A gép körül a lapátok forgásától kisebbfajta porvihar támadt, és a sárgás szemcsék alkotta, kavargó ködön át alig látták már a talaj fölé hajolva elmélyülten vizsgálódó másik két férfit.
Miközben vártak, a rádió mikrofonja megreccsent, mire a pilóta azonnal felrakta a fejhallgatót. Beau az egyenes, déli látóhatárt figyelte. Nemcsak dühöt, hanem nyugtalanságot is érzett, és közben gyűlölte ezeket az emberi érzelmeket.
– Az intézetből üzentek – szólt a pilóta. – Újabb problémájuk akadt. Nem tudják teljes feszültség alá helyezni a rácsáramköröket. Valahányszor megpróbálják, kimennek a biztosítékok.
Beau hosszú, kígyószerű ujjai hevesen ökölbe záródtak, a szívverése felgyorsult, a halántéka enyhén lüktetni kezdett.
– Mit mondjak nekik? – érdeklődött a helikoptervezető.
– Azt, hogy nemsokára megyek!
A beszélgetést befejezve a pilóta levette a fejéről a fejhallgatót. A kollektív tudat közvetítésével átérezte Beau állapotát, és nyugtalanul fészkelődni kezdett az ülésen. Megkönnyebbült, amikor látta, hogy a többiek már elindultak, és gyors léptekkel közelednek feléjük.
Vince-nek és Robertnek a tenyerével kellett védenie az arcát a kavargó, éles homokszemcsék ellen, miközben visszamásztak a helikopterbe. Addig nem is próbáltak beszélni, amíg be nem rántották maguk után az ajtót.
– Ugyanazok a nyomok, amelyeket az öreg benzinkútnál láttunk – közölte Vince. – Délnek tartanak. Mit akar, mit csináljunk?
– Kövessük őket! – adta ki a parancsot Beau.

Harlannak, Sheilának, Pittnek és Jonathannek csak komoly erőfeszítés árán sikerült bekényszerítenie hatot a fertőzött egerek közül egy tökéletesen záródó, a kórokozók terjedését is megakadályozó biológiai tartályba.
– Még jó, hogy nem patkányok – állapította meg Pitt; miután elvégezték a feladatot. – Ennél nagyobb állatokkal valószínűleg nem tudtunk volna elbánni.
Harlan odatartotta a kezét Sheilának, hogy a doktornő fertőtlenítse és bekötözze az egerekkel vívott küzdelemben elszenvedett harapásokat. – Sejtettem, hogy gond lesz velük – jegyezte meg közben elégedetlenül a tudós.
– Most mit fogunk csinálni? – kérdezte türelmetlenül Jonathan, akit kezdett nagyon izgatni a kísérlet.
– Rájuk szabadítjuk a vírust, ami már ott is van, abban a szövettenyésztős üvegben – válaszolta Harlan.
– Hová szellőzik a tartály? – érdeklődött Sheila. – Gondolom, nem akarjuk kiereszteni a vírust, ha kiderül, hogy mégsem a kívánt hatást váltja ki.
– Ami onnan kikerül, az erős sugárzónán megy át, úgyhogy tökéletesen ártalmatlan.
Harlan bedugta a kezét a tartályba benyúló vastag gumikesztyűbe, az üvegért nyúlt, kinyitotta, és öntött a tartalmából egy lapos tálkába. – Most kicsit várnunk kell – mondta. – Elpárolog, dühös kis haverjaink pedig belélegzik.
– Mit jelentenek a fekete pontok az egerek hátán? – érdeklődött Jonathan.
– Annyi pont van mindegyiken, ahány nappal ezelőtt megfertőződtek – válaszolta a tudós. – Szakaszosan fertőztem meg őket, hogy ellenőrizhető legyen az elváltozás menete. Örülök, hogy eszembe jutott. Lehetséges, hogy a fertőzés előrehaladottságától függően eltérő reakciókat fognak mutatni.
Néhány percig csöndben álltak, és figyelték a tartályban a megszokott módon futkározó egereket.
– Semmi sem történik – kezdett panaszkodni Jonathan.
– Semmi; ami az egész szervezetre kihat, és máris észrevehetnénk – válaszolta Harlan. – Gyanítom azonban, hogy a molekulák és a sejtek körül igencsak nagy változások vannak.
Kis idő múlva Jonathan nagyot ásított. – Ez legalább olyan érdekes, mint várni, hogy valamin megszáradjon a festék – mondta. – Megyek vissza a számítógéphez.
A következő, aki az újból beállt csöndet megtörte, Pitt volt. – Érdekes megfigyelni, micsoda összhangban tevékenykednek! Egész kis piramist alkotnak, hogy a falat is végigvizsgálhassák.
Sheila erre csak morgott valamit. Nem érdekelte a dolog, ő szerette volna, ha minél előbb valamilyen, a külső szemlélő számára is észlelhető változás történik az egerekkel. Mivel azonban az állatok viselkedésében nem következett be szembetűnő változás, egyre idegesebb lett. Arra gondolt, ha ez a kísérlet nem sikerül, akkor ismét ott lesznek, ahonnét elindultak – a semminél.
Mintha csak olvasott volna a doktornő gondolataiban, Harlan biztatóan azt mondta: – Azt hiszem, már nem kell sokáig várnunk. Gyanítom, hogy egy-két sejt átváltozása után meg fog indulni a lavina. Egyedül az aggaszt, hogy előtte nem ellenőriztük a vírus életképességét. Lehetséges, hogy azt is meg kellett volna tennünk.
A tudós már éppen elfordult, hogy pótolja a mulasztást, amikor Sheila izgatottan megmarkolta a karját. – Várjon! – kiáltott fel. – Nézze azt az egeret! Amelyiken három pont van!
Harlan és a válla fölött Pitt is, a mutatott irányba nézett. Az egér, amelyikre Sheila utalt, abbahagyta a futkározást; a hátsó lábaira ült, és mellső mancsaival többször megtörölte a pofáját: Utána néhányszor egész testében összerándult.
Mindhárman összenéztek.
– Szoktak tüsszögni az egerek? – tette föl a kérdést Sheila.
– A fene tudja – felelte Harlan.
Az egér ekkor eldőlt, és a hátára fordult.
– Megdöglött? – kérdezte nyugtalanul Pitt.
– Nem – mondta a doktornő. – Láthatóan nehezen lélegzik és rosszul érzi magát. Nézzék! Habszerű váladék folyik a szeméből!
– És a szájából is! – egészítette ki Harlan. – Egy másikon is kezdenek kiütközni a tünetek. Úgy tűnik, a módszer bevált.
– Már a többi is kezdi! – figyelmeztette a többieket Pitt. – Nézzék, amelyiknek a legtöbb pötty van a hátán! Mintha görcsös rohama lenne!
Az általános izgalom hatására Jonathan is visszatért, és a többiek közé nyomakodva előrenyújtotta a nyakát. – Pfuj! – mondta undorodva. – Zöldes hab!
Harlan visszadugta a kezét a kesztyűbe, és fölemelte azt az egeret, amelyen a tünetek elsőként jelentkeztek: Az állatban nyoma sem volt már a korábbi ellenséges viselkedésnek, tűrte, hogy a tudós azt tegyen vele, amit akar, és nehezen lélegezve Csak feküdt a tenyerén. Harlan vizsgálgatta egy darabig, aztán visszarakta, és azt vette föl helyette, amelyiknek a görcsrohama volt.
– Ez megdöglött – mondta a többieknek. – Mivel ő kapta meg elsőként a fertőzést, ez elárul valamit a folyamatról.
– Például azt, hogyan pusztultak ki a dinoszauruszok – válaszolta Sheila. – Nagyon gyorsan játszódhatott le az egész.
Harlan visszarakta a tartály aljára a döglött állatot, kihúzta a kesztyűből a kezét, és lelkesen összedörzsölte. – Nos, a kísérlet első része ragyogóan sikerült – állapította meg. – Az állatpróba után ideje, hogy emberen is ellenőrizzük a hatást.
– El akarja szabadítani a vírust?! – kérdezte meghökkenve Sheila. – Kinyitni a tartályt?
– Nem. A klinikai kipróbálás egyelőre korai volna – válaszolta huncut villanással a tekintetében Harlan. – Kisebb, otthonosabb méretekben gondolkodom. Magamon akarom ellenőrizni.
– De hát... – próbált tiltakozni Sheila, de a tudós nem hagyta.
– Sok híres kutató döntött úgy, hogy maga lesz a kísérleti nyúl – mondta figyelmeztetően feltartva a kezét. – Itt a ragyogó alkalom, hogy kövessem a példájukat. Megfertőződtem, és bár a dolog jó néhány napja történt, az ellenanyaggal sikerült lefojtott állapotban tartanom a fertőzést. Ideje, hogy végleg megszabadítsam magamat a vírustól. Ne higgye, hogy áldozati bárány szeretnék lenni! Sokkal inkább hasznot akarok húzni a közös eredményeinkből.
– Hogyan akarja csinálni? – kérdezte Sheila, még mindig nem barátkozva meg teljesen a gondolattal. Egy dolog egerekkel kísérletezni, mondta magában, és megint más emberen kipróbálni valamit, aminek még nem biztos a hatása.
– Jöjjön! – szólt Harlan; és a mesterséges rinovírussal beoltott szövettenyészetet tartalmazó üveget felragadva a betegszobák-felé indult. – Ugyanúgy csináljuk, mint az egerekkel. A különbség csak annyi, hogy szépen bezár az egyik elkülönítőbe.
– Szükség volna még állatkísérletekre.
– Szó sem lehet róla! Nem állunk olyan jól az idővel, Ne feledkezzen meg a Kapuról!
Mindannyian követték Harlant, aki minden jel szerint szilárdan elhatározta, hogy ezúttal maga lesz a kísérleti alany. Sheila egyfolytában, amíg az elkülönítő felé haladtak, megpróbálta lebeszélni, de a tudós hajthatatlannak bizonyult.
– Ígérje meg, hogy jól bezárják az ajtót! – mondta a doktornőnek. – Nem szeretném mindannyiukat veszélybe sodorni, ha netán valamilyen kellemetlenség adódik.
– Mi van, ha orvosi segítségre lesz szüksége? – kérdezte Sheila. – Élesztést kell például alkalmazni.
– Ezt a kockázatot kénytelen leszek vállalni – felelte elszántan Harlan. – Menjenek! Hadd kapjam el békésen a náthát!
Sheila megpróbált kiötleni valamit, amivel lebeszélheti Harlant az általa elsietettnek és felelőtlennek érzett lépésről, de mert nem jutott az eszébe semmi, igazán nyomós érv, kiment, és becsukta maga mögött a kamrát. Az ajtó üvegén át visszanézve látta, hogy Harlan biztatóan odamutatja neki kinyújtott hüvelykujját. Csodálta a tudós bátorságát, és rögtön viszonozta is a győzelemre utaló jelet.
– Mit csinál? – kérdezte kintről, a folyosóról Pitt. A légzsilipet ugyanis, ahol Sheila maradt, mindössze egy emberre méretezték.
– Kiveszi a dugót a szövettenyésztős üvegből.
– Én visszamegyek a számítógéphez – szólt Jonathan, akit zavart a hirtelen támadt feszültség, és szerette volna elterelni róla a gondolatait.
Pitt bement a szomszédos légzsilipbe, megnézte, mit csinál Cassy, és miután látta, hogy békésen alszik, visszatért annak a zsilipnek az ajtajához, amelyikben Sheila volt.
– Történik valami? – kérdezte.
– Egyelőre nem. A hátán fekszik, és grimaszokat vág. Úgy viselkedik, mint egy tizenkét éves.
Pitt elgondolkodott rajta, hogy vajon ő hogyan viselkedne, ha neki kellene ott feküdnie. Valószínűnek tartotta, hogy rettenetesen meg lenne rémülve, és képtelen volna viccelődni, nem úgy, mint Harlan.

– Egy pillanat! – szólt Vince. – Tegyünk egy kört, hadd nézzem meg újból azt a helyet, ahol az előbb voltunk! A pilóta rögtön engedelmeskedett – balra döntötte a helikoptert, és széles sugarú kört írt le.
Vince újból a szeméhez kapta a távcsövet. Alattuk a táj továbbra is egyhangú, jellegzetes tárgyak nélküli volt, mint korábban. Rendkívül nehéznek bizonyult a levegőben követni a keréknyomokat, többször szem elől is tévesztették, és vissza kellett kanyarodniuk, hogy újból rájuk találjanak.
– Ott van valami! – mondta egyszer csak izgatottan Vince.
– Micsoda?! – mordult rá Beau. Már nagyon ingerült volt; Cassy megtalálása a sivatagban, amiről kezdetben azt hitte, hogy pofonegyszerű lesz, rendkívül nehéznek bizonyult, és már egyáltalán nem volt biztos abban, hogy sikerülni fog.
– Nem tudom. Azt hiszem, érdemes volna megnézni. Javaslom, hogy ereszkedjünk le.
– Leszállni! – adta ki haladéktalanul a parancsot a pilótának Beau.
A helikopter a maga kavarta porvihar közepén ért földet, sokkal nehézkesebben; mint korábban, amikor a betonra szállt. A porfelhő csak lassan oszlott, de mihelyt leülepedett körülöttük, a többiek is rögtön észrevették, mi keltette föl Vince figyelmét: egy gépkocsi volt az, amiről a rotorok keltette légörvény részben leszakította az álcázó ponyvát.
– Végre valami eredmény! – mondta továbbra is elégedetlenül Beau. A gépkocsihoz sietett, kinyitotta az utasülés felőli ajtót, és behajolt.
– Itt volt! – állapította meg. Benézett a kocsi hátuljába is, aztán fölegyenesedett, és körbejártatta a tekintetét a pusztaságon.
– Újabb üzenet az intézetből, Beau! – kiáltotta oda a helikopterben maradt pilóta. – Üzenetet kaptak: az Érkezés mostantól számított öt földi óra múlva lesz. Szeretnék, ha tudná, hogy a Kapu még mindig nincs kész. Mit válaszoljak nekik?
Beau a halántékára nyomta a tenyerét, hogy csökkentse valamelyest a bensejében növekvő feszültséget. Lassan; mélyeket lélegzett, és a pilóta kérdését figyelmen kívül hagyva azt mondta a közelében tartózkodó Vince-nek, hogy tudja, Cassy ott van valahol a közelben. – Érzem a jelenlétét, csak az a különös, hogy gyengén!
Vince és Robert egyre táguló körökben kezdte körbejárni a gépkocsit. Vince egyszer csak megállt, lehajolt; majd kiabált Beau-nak, hogy menjen oda ő is, nézze meg, mit találtak.
Amikor Beau odaért, Vince a talajra mutatott. – Álcázott csapóajtó – mondta. – Belülről zárták be.
Beau hosszú ujjait az ajtó pereme alá csúsztatta, fokozatosan növekvő erővel húzni kezdte, és végül az ajtó ki is nyílt. Vince és Beau a nyílás fölé hajolt, megnézte a mélyben húzódó, kivilágított folyosót, aztán összevillant a tekintetük.
– Odalent van! – mondta Beau.
– Tudom – felelte rá Vince.

– A rohadt életbe! – nyögte Jonathan, majd ahogy a torkán kifért, elüvöltötte magát: – Pitt, Sheila, akárki, ide gyorsan!
Pitt rögtön lecsapta a fecskendőt, amibe a Cassynek szánt újabb adag gyógyszert fölszívta, és a betegszobát ott hagyva rohant vissza a laboratóriumba Jonathanhez. Fogalma sem volt róla, hogy mi történhetett, de érezte a rémületet a fiú hangjából, és számított arra, hogy valami nagy baj van. Nem nézett ugyan hátra, de hallotta, hogy Sheila is szorosan ott fut mögötte.
Jonathant az egyik számítógép előtt találták, tekintete a képernyőre szegeződött, és az arca olyan sápadt volt, mint az elefántcsont biliárdgolyó.
– Mi a baj?! – kérdezte Pitt odarohanva.
Jonathan hirtelen szóhoz sem tudott jutni, csak a fejével a képernyő felé bökött. Pitt odanézett, és abban a pillanatban ő is ijedten a szája elé kapta a kezét.
– Mi történt? – érdeklődött a laboratóriumba lépve Sheila.
– Baj van! – nyögte ki nagy nehezen a választ Jonathan.
Sheila is rápillantott a számítógép képernyőjére, és a látványtól neki is elállt a lélegzete.
– Ez Beau! – szólt elszörnyedve Pitt. – Cassy mondta, hogy gyors nála a mutáció, de nem gondoltam volna, hogy...
– Hol van most? – kérdezte Sheila, rákényszerítve magát, hogy a rémisztő látvány ellenére is a legsürgősebb teendőkre gondoljon.
– Működésbe lépett az egyik riasztó, aztán a számítógép automatikusan bekapcsolta az egyik minikamerát – magyarázta Jonathan.
– Azt akarom tudni, hol van! –ismételte meg a kérdését izgatott hangon Sheila.
Jonathan benyomott néhány gombot a klaviatúrán, és sikerült is a képernyőre varázsolnia a létesítmény szerkezeti rajzát, amin az egyik vészkijárattal egybekapcsolt szellőzőnél kis vörös nyíl villogott.
– Ott jöhettek be – mutatott a jelre Pitt.
– Igaza lehet – válaszolta Sheila. – Miről szólt a riasztás, Jonathan?
– Arról, hogy az egyik csapóajtó kinyílt. Nem tudom, hogyan, de nyilván sikerült kiszakítaniuk.
– Jóságos isten! Be fognak jönni! – rémült el a doktornő.
– Mit csináljunk?! – kérdezte Pitt.
Sheila beletúrt a futástól szétbomlott hajába, és sarokba szorított, űzött vadként villantotta körbe a tekintetét a szobában.
– Menjen, és nézze meg, le tudja-e zárni a külső légzsilipet! – adta ki az utasítást Pittnek. – Úgy talán feltartóztathatjuk őket egy ideig.
Pitt megpördült, és lázas sietséggel kiviharzott a szobából.
– Hol van Harlan revolvere? – kérdezte a doktornőtől Jonathan.
– Nem tudom. Keresd meg!
Sheila megfordult, és a betegszobák felé indult.
– Hová megy?! – kiáltotta utána Jonathan.
– Kihozom az elkülönítőből Harlant és Cassyt!

– Mit csináljak, Beau? – kérdezte Vince, megtörve a hosszúra nyúlt hallgatást.
– Maga szerint mi ez? – kérdezte Beau, és a kerek nyílás alatt, a függőleges létra végénél látható, fényesen kivilágított folyosó felé mutatott.
– Elképzelésem sincs róla –– vallotta be a volt nyomozó.
Beau a helikopter és a kötelességtudóan mellette álló pilóta felé pillantott, aztán újból a nyílásra nézett, és közben elkeseredetten viaskodott magával, megpróbált rendet rakni a gondolatai között.
– Azt akarom, hogy a társával együtt menjenek le, és keressék meg Cassyt – mondta végül lassan, kimérten, mintha nagy erőfeszítésébe került volna fékeznie magát, elejét venni a dührohamának. – Ha megtalálták, azonnal hozzák utánam. Nekem most vissza kell mennem az intézetbe, de a helikopter magukért jön.
– Ahogy óhajtja – válaszolta óvatosan Vince. Látta Beau-n, mennyire fel van dúlva, és félt, hogy netán rosszul felel, nem azt mondja, amit hallani szeretne.
Beau a zsebébe nyúlt, egy fekete diszkoszt vett ki belőle, és odanyújtotta Vince-nek. – Használják belátásuk szerint, de arra ügyeljenek, hogy Cassynek ne essék baja! – mondta, aztán hátat fordított, és a helikopterhez sietett.

20. FEJEZET

19.10

Sheila remegő kézzel nyúlt az elkülönítő zárjához, és mire sikerült kinyitnia, Harlan már ott is volt az ajtónál, meglepődve és felháborodva.
– Mi az ördögöt csinál?! – dörrent rá dühösen a doktornőre. – Megfertőzi magát is, és mindenkit!
– Muszáj volt bejönnöm! – válaszolta ugyanolyan hevesen Sheila. – Itt vannak!
– Kicsodák? – kérdezte Harlan, és a felháborodását rögtön a nyugtalanság váltotta fel.
– Beau, és legalább még egy a megfertőzöttek közül! – fakadt fel Sheilából a válasz. – Sikerült kinyitniuk a csapóajtót. Azt, amin át mi is jöttünk. Nyilván Cassy nyomát követték. Bármelyik pillanatban itt lehetnek.
– A szentségit! – káromkodta el magát Harlan. Elgondolkodott egy pillanatra, aztán kiviharzott az elkülönítőből.
Cassy és Pitt is felbukkant a szomszédos szobából. A lány álmosnak, kissé kábának tűnt ugyan, de szemmel láthatóan jobb állapotban volt, mint korábban.
– Hol van Jonathan? – kérdezte idegesen Harlan.
– A laboratóriumban – válaszolta Pitt. – A Coltját keresi.
A kutatóval az élen a csapat visszasietett a laboratóriumi részbe: Az összes helyiséget végigjárták, míg végül az utolsóban, az ajtó mögött elrejtőzve megtalálták Jonathant. A fiú mindkét kezével vadul markolta Harlan revolverét.
– El kell mennünk! – kiáltotta Harlan Pittnek. Berohant az inkubátorba, és pár másodperccel később egy halom, rinovírust tartalmazó oldattal teli fiolával tért vissza.
A hátuk mögül jövő éles, sercegő hangra egyszerre fordultak meg, és fényes szikraesőt láttak, mintha hegesztettek volna a folyosón. Ezzel párhuzamosan a nyomás gyors ütemben csökkenni kezdett odabent, de oly gyorsan, hogy mindannyian kénytelenek voltak a fülükre tapasztani a tenyerüket.
– Mi történt? – kérdezte értetlenül Sheila.
– Átvágják a légzsilip ajtaját! – kiabálta Harlan. – Gyerünk! Siessenek! – A betegszobák felé akarta terelni a kis csapatot, de mielőtt bármelyikük is megmozdulhatott volna, a folyosó sarkán fekete diszkosz bukkant fel, és beúszott a laboratóriumba. Erősen fel volt hevülve, vörösen izzott, és vakító fényudvar vette körül.
– Egy korong! – kiáltotta el magát rémülten Sheila.
– Ne menjenek közel hozzá!
– Ne bizony! – tette hozzá Harlan. – Ha fénylik, akkor radioaktív. Ontja magából az alfa-részecskéket.
A diszkosz Jonathan felé indult, aki rémülten elugrott előle, és a többiek után rohant. Harlan beterelte a társaságot a következő helyiségbe, és magukra csapta a nehéz, öt centi vastag acélból készült tűzbiztos ajtót.
– Siessenek! – sürgetett mindenkit.
Bár a szavának rögtön meg volt a foganatja, még csak a helyiség közepén járhattak, amikor újból hallották a korábbi éles, sistergő hangot. Újabb szikraeső következett, és hátrapillantva Harlan látta, amint a kis diszkosz könnyedén áthatol az ajtón.
A harmadik laborhelyiségbe futottak, a betegszobák folyosójára nyíló dupla ajtó felé, és Harlan azt is bezárta, mielőtt a többiek nyomába eredt volna. Még el sem lépett azonban, a sercegés és a szikrázás máris újból kezdődött.
– Most hová? – kérdezte Sheila, miután beérte őket.
– A röntgenszobába! – mondta Harlan, rögtön mutatva is az irányt.
Jonathan volt az első, aki odaért, és kitárta a többiek előtt a vastag, ólomlemezekkel megerősített nehéz ajtót.
– Ez zsákutca! – kiáltott fel rémülten Sheila, miután bezsúfolódtak a viszonylag szűk helyiségbe. – Miért hozott ide bennünket?
– Álljanak gyorsan a védőlemez mögé! – parancsolt rájuk Harlan. Sheila és Pitt kezébe nyomta a szövettenyészettel teli üvegeket, maga pedig a röntgenkészülékhez ugrott. Úgy állította be, hogy a sugár pontosan az ajtóra vetüljön, aztán ő is elrejtőzött a védőlemez mögött.
Fél szemmel az erős sistergéstől kísért szikraesőre figyelve ujjaival lázasan matatott az irányító panel gombjain, kapcsolókhoz nyúlt, számtárcsákat állított be. Az ólomlemezek miatt a diszkosznak ezúttal valamivel tovább tartott, hogy átégesse az ajtót, és bejusson a röntgenszobába. Amikor felbukkant, a színe – feltehetően az energiaveszteség miatt – észrevehetően halványabb volt, mint korábban.
Harlan megnyomta a nagyfeszültségű áramkör gombját. Erős búgás hallatszott, és a fejük fölött világító lámpa fénye egyből lecsökkent.
– A legerősebb sugárra állítottam, amit ez a gép produkálni képes – magyarázta a tudós.
A röntgensugarak hatására a diszkosz színe halvány vörösről rögtön vakító fehérré változott. Fényudvara is erősebb lett, növekedni kezdett, elhomályosította magát a korongot, és közben egyre erősödő zúgás hallatszott, ami már-már az elviselhetetlenségig fokozódva negatív robbanásként, egyik pillanatról a másikra szűnt meg. Ugyanakkor a röntgenkészülék, az eléje állított vizsgálóasztal, a körben heverő eszközök, de maga az ajtó, és a mennyezeti világítótest is deformálódott, megnyúlt abba az irányba ahol korábban a diszkosz lebegett. Az ólom védőfal mögött is érezték a hirtelen szívóerőt, és egymásba kapaszkodtak, hogy ellen tudjanak állni neki.
A szobát enyhén csípős füst töltötte meg, és csak nehezen ocsúdtak a hirtelen jött kábulatból.
– Mindenki ép? Senkinek sem esett baja? – kérdezte Harlan.
– Az órám szétrobbant – válaszolta Sheila.
– Akárcsak az. – Harlan a faliórára mutatott, aminek az üvege összetört, a mutatói eltűntek. – Elmondhatjuk magunkról, hogy láttunk egy miniatűr fekete lyukat.
A laboratóriumból erős csattanás hallatszott, és egy szempillantás alatt mindannyiukat visszatértek a valóságba.
– Úgy látszik, sikerült átjutniuk a légzsilipen! – mondta Harlan. – Jöjjenek! – Kiragadta Jonathan kezéből a Coltot, és helyette inkább egy szövettenyészettel teli üveget adott a fiúnak. A maradékon Cassy és Pitt osztozott, és az enyhén elgörbült ólomlemez mögül előlépve az ajtóhoz mentek.
– Ne érjenek semmihez! – figyelmeztette a többieket Harlan. – Könnyen lehet, hogy amihez nyúlnak, az még mindig radioaktív.
A három férfi közös erőfeszítésére volt szükség, hogy az ajtót ki tudják nyitni. Harlan a laboratóriumba vezető dupla ajtó felé pillantott, és látta, hogy az egyik szárny felső részén apró, a szélén égés nyomait viselő lyuk sötétlik.
– Balra! –parancsolt rá a többiekre. –A folyosó végén át az ajtón, a lakórészbe! Értették?
Mindenki bólintott.
– Induljanak!
Harlan végig a dupla ajtón tartotta a szemét, míg a többiek a másik irányban el nem tűntek, és már éppen indulni akart utánuk, amikor az egyik ajtószárny vadul kivágódott.
A tudós pillanatnyi bizonytalankodás nélkül tüzelt a nagy kaliberű fegyverrel. A szűk folyosón fülsiketítő dörrenés hallatszott, a lövedék célt tévesztve a szomszédos ajtószárnyba vágódott, és átszakította az üvegét, de így is volt némi hatása, mert a nyitott szárny becsukódott, és egyelőre senki nem próbálta meg újból kinyitni.
Harlan a többiek után futott, de pár lépés után a lábai rettenetesen elgyöngültek, és mire a lakórészbe ért, már csak fintorogni volt ereje.
– Harlan! Meglőtték?! – kiáltott rá Sheila, mivel az ajtón keresztül is mindenki jól hallotta az erős dörejt.
Harlan nemet intett, a száján és a szeméből kevés hab buggyant elő. – Azt hiszem, a rinovírus épp most kezdte kiűzni belőlem az idegent – nyögte. Hogy állva tudjon maradni, kénytelen volt nekidőlni a legközelebbi falnak. – Úgy látszik, működik a dolog, csak sajnos épp a legalkalmatlanabb pillanatban.
Pitt fürgén odaugrott, hogy segítsen. A vállát átölelve megtartotta, és kivette a fegyvert a tudós elernyedt kezéből:
– Adja ide! – szólt rá Sheila, és a fiatalember kérdezés nélkül oda is nyújtotta a Coltot.
– Hogyan keveredhetünk ki innen? – kérdezte a doktornő Harlantól, és még mielőtt választ kaphatott volna, a labor felől éles üvegcsörömpölés hallatszott.
– A főbejáraton át. Ott áll a Range Roverem. Eddig nem jártam arra, nehogy fölfedezzenek, de most már úgysem számít.
– Rendben van. Merre kell menni?
– A főfolyosón, aztán jobbra – adta meg az útirányt Harlan. – A raktárhelyiségeken túl van egy újabb légzsilip, aztán újabb hosszú folyosó, rajta kis villamos targoncák. A főbejárat egy farmháznak tűnő épületben van.
Sheila kinyitotta a folyosóra nyíló ajtót, és a fejét óvatosan előrenyújtva megpróbált a laboratóriumok felé kémlelni. A dörrenést még nem is hallotta, amikor érezte a lövedéket, és a golyó, mielőtt a nyitott ajtószárnyba vágódott volna, olyan közel süvített el, hogy a homlokát súrolta.
A doktornő rögtön visszarántotta a fejét.
– Tudják, hol vagyunk – mondta, megtörölve keze fejével a homlokát. Azon sem csodálkozott volna, ha vért lát rajta, amikor megnézi. – Nincs valami egyéb kijárat? Ezen a folyosón nem tudunk végigmenni!
– Nincs. Ez az egyetlen út – válaszolta Harlan.
– Ó, a rohadt életbe! – motyogta Sheila. A kezében tartott Coltra pillantott, és megkérdezte magától, hogy vajon kit is akar vele becsapni? Gyakorlásként sem sütött még el soha fegyvert, nemhogy élesben használta volna.
– Bekapcsolhatjuk a tűzoltó rendszert – mondta Harlan, és a falon lévő, üveges szekrényre mutatott. – Ha meghúzzuk a kart, mindent eláraszt a tüzet lefojtó gáz. Olyan sűrű, hogy levegőt sem lehet venni tőle.
– Remek! – állapította meg gúnyosan Sheila. – Egyszerűen visszatartjuk a lélegzetünket, és szép kényelmesen kisétálunk, amíg ők itt maradnak.
– Nem, dehogy! – tiltakozott Harlan. – A panel alatt, a kisszekrényben vannak gázmaszkok. A szűrőjük legalább fél óráig kitart.
Sheila a szekrényhez ugrott, fölrántotta az ajtaját, és látta, hogy tele van gázálarcokkal. Gyorsan felkapott belőlük ötöt, és szétosztotta a többieknek, akik sietve elolvasták a rajtuk lévő használati utasítást.
– Mindenki fölkészült? – kérdezte.
– Föl. Nem hiszem, hogy lenne más választási lehetőségünk – válaszolta Pitt.
Működésbe helyezték a légszűrőt, gyorsan a fejükre húzták az álarcot, és miután mindenki feltartott hüvelykujjal jelezte, hogy készen van, Sheila lecsapta a tűzvédő rendszert működésbe hozó kart.
Éles csengetés hallatszott, ami után egy géphang többször is hangosan megismételte: "A létesítményben tűz van!" Egy percen belül az oltószerkezetek is működni kezdtek; és gyorsan párolgó permetet szórtak a helyiségekbe, amelyek ettől egyre sűrűsödő füsttel teltek meg.
– Fogózkodjunk össze! – kiáltotta a többieknek Sheila. A maszk alatt nehezen tudott csak beszélni, és látni is egyre kevesebbet látott. Újból kinyitotta a folyosóra nyíló ajtót, és örült, mert ugyanazt a sűrű füstöt látta gomolyogni, mint a szobában. Kihajolt, és a laboratórium irányába pillantott, de csupán egy-két méternyire látott, azon túl mindent elnyelt a szürkeség.
Hirtelen elhatározással kilépett a folyosóra, és mivel senki nem lőtt rá; visszaszólt a többieknek: – Gyerünk! Pitt, maga vigye előre Harlant, hogy vezessen! Cassy, Jonathan! Fogjátok az üvegeket!
Szoros csoportot alkotva, tapogatózva mentek végig a folyosón, és szerencsésen el is jutottak a légzsilipig. Sheila légmentesen bezárta maguk mögött az ajtót, és attól kezdve egyre tisztuló levegőben mentek tovább. Mikor a főbejárat lépcsőjéhez értek, már a légzőkészüléket is levehették.
Öt lépcsőfordulót kellett megtenniük, hogy kibukkanjanak a felszínre. A ház nappalijában, egy szőnyeg méretű csapóajtón jutottak ki, ami olyan pontosan záródott, hogy miután becsukták maguk mögött, észre sem lehetett venni a padlón.
– A fészerben kell lennie a kocsimnak – mondta Harlan. – Köszönöm, Pitt! – fordult a fiatalemberhez, levéve a karját a válláról. – Maga nélkül nem hiszem, hogy ki tudtam volna jönni, de most már jobban érzem magam. – Zsebkendőt vett elő, és harsányan kifújta az orrát.
– Ne álljunk meg! – figyelmeztette őket Sheila. – Az üldözőink is találhattak gázmaszkokat, és akkor hamarosan a nyomunkban lesznek.
A főbejáraton keresztül hagyták el a házat, és indultak tovább a fészer felé. A nap már lenyugodott, és a korábbi forróságot egyre gyorsuló lehűlés váltotta fel. A nyugati horizonton húzódott ugyan még egy keskeny, vérvörös csík, de az égbolt nagy része már indigókék volt, és néhány csillag is fénylett rajta.
Ahogy azt Harlan remélte, a Range Rover sértetlenül ott állt a fészerben. A tudós gondosan elhelyezte a szövettenyészetet tartalmazó üvegeket a csomagtérben, és csak aztán ült a volán mögé. A Coltot kivette Sheila kezéből, és az ajtó rekeszébe dugta.
– Képes lesz vezetni? – kérdezte Sheila, ámulva a gyors felépülésen.
– Persze! – válaszolta Harlan. – Egészen másképp érzem magam, mint akár csak egy negyedórája. Enyhe borzongásom van csupán. Azt hiszem, a kísérlet emberi szakasza tökéletes sikerrel járt!
Sheila a vezető melletti ülést foglalta el, Cassy, Pitt és Jonathan pedig hátulra szállt be. Pitt átölelte Cassyt, és a lány szorosan hozzábújt.
Harlan a motort beindítva kifarolt a fészerből, csinált egy gyors U kanyart, aztán az útra vezette a kocsit.
– Ez a fertőzés alaposan betett a közlekedésnek – mondta kis idő múlva. – Nézzék meg, sehol egyetlen kocsi, pedig csak tizenöt percnyire vagyunk Paswelltől!
Jobbra kanyarodott, és erős gázt adott.
– Hová megyünk? – kérdezte Sheila.
– Nem hiszem, hogy túl sok választási lehetőségünk lenne – felelte Harlan. – A rinovírus minden jel szerint alkalmas arra, hogy véget vessen a fertőzésnek, de az a dolog, amit Kapunak neveznek, változatlanul nagy veszélyt jelent. Tennünk kell ellene valamit!
– A Kapu! – kapta fel a fejét a szó hallatán Cassy. – Beau mesélt róla valamit.
– Ő bizony! Azt mondta magának, hogy már majdnem kész. Nem tudja, mikor akarják működésbe hozni?
– Konkrétan nem említette; de úgy vettem ki a szavaiból, hogy azonnal, mihelyt elkészült.
– Erről van szó! – mondta izgatottan Harlan. – Bízzunk benne, hogy még időben odaérünk, és ki tudunk találni valamit, amivel megakadályozzuk!
– Mi van azzal a rinovírussal? Hallottam, hogy az előbb beszélt róla – kérdezte a lány.
– Csupa jó hírt mondhatok. Különösen magának és nekem – válaszolta a visszapillantó tükörben Cassyre nézve Harlan.
Sheilával közösen elmesélték, hogyan jutottak el a fölfedezésig, aminek a révén lehetővé vált az átalakulásra ítélt emberi faj megmentése, és mindketten nagyon megköszönték Cassynek az információt, amit Pittnek adott.
– A legfontosabb az volt, hogy megtudtuk, a vírus hárommilliárd éve került a földre – magyarázta Sheila. – Ennek alapján jutott eszünkbe, hogy talán érzékeny az oxigénre.
– Nem kellene nekem is belélegeznem egy adagot ebből a rinovírusból? – érdeklődött Cassy.
– Fölösleges – nyugtatta meg Harlan. – Pusztán attól megfertőződnek mindannyian, hogy itt ülnek a közelemben. Néhány virion is elég lehet, mivel a szervezet ezt még nem ismeri, senki sem lehet immunis vele szemben.
Cassy megnyugodva hátradőlt az ülésen, és visszahajtotta a fejét Pitt vállára. – Néhány órája még azt hittem, mindennek vége. Furcsa dolog újból reménykedni – vallotta be.
Pitt enyhén magához szorította. – Hihetetlenül szerencsések voltunk!
Este tizenegy után néhány perccel érték el Santa Fét. Áthajtottak a külvárosokon, csupán egyszer álltak meg egy elhagyatott benzinkútnál tankolni, és felpakolni maguknak az üzletből némi édességet és sós mogyorót.
Míg a többiek kiszálltak, Cassy a gépkocsiban maradt. Épp akkor tört rá a gyöngeség, a szédülés, akkor buggyant ki a szemén és a száján a hab, amitől Harlan még a föld alatti laboratóriumban megszabadult. A lány rosszullétét látva Harlan egyébként kifejezetten boldog volt, újabb bizonyítéknak tekintette arra; hogy a "rinokúra", ahogy a mesterséges nátha-fertőzést elnevezte, hatásos.
Santa Fe központját megkerülve Cassy irányításával egyenesen az Új Kezdet Intézetéhez hajtottak. Bár későre járt már, a külső kapu fényesen ki volt világítva, és bár a tiltakozók hazamentek, a ki-be áramló megfertőzöttek miatt igen nagy volt a forgalom.
Harlan az út szélére kormányozva leállította a kocsit, és alaposan körülnézett. – Hol van a ház? – kérdezte.
Útközben Cassy mindent elmondott a többieknek az épület elhelyezkedéséről, amire csak emlékezett, és arról is beszámolt; hogy a Kapu a földszinten, a bejárattól mindjárt jobbra, a korábbi bálteremben van.
– Arra, amögött a kis erdősáv mögött – válaszolta a kérdésre.
– Merre néznek a bálterem ablakai? – érdeklődött tovább Harlan.
– Azt hiszem, a hátsó frontra, de ebben nem vagyok biztos, mert be vannak deszkázva.
– Ennyit az ablakon át történő behatolásról! – állapította meg elégedetlenül a tudós.
– Figyelembe véve, mire való a Kapu, biztosan sok energia kell a működéséhez, és nyilván áramot használnak. Talán sikerül kikapcsolnunk – vetette föl Pitt.
– Fantasztikusan életrevaló ötlet! – mondta kissé csípősen a tudós. –Ahhoz, hogy időn és téren át eljussanak hozzánk, nem hiszem, hogy az idegenek ugyanazt az energiát használnák, amit mi a pirítóskészítéshez. Ismerve, mire képesek egyenként, próbálja meg elképzelni, mi mindenre lehetnek alkalmasak azok a kis fekete diszkoszok, ha együtt, összehangoltan lépnek működésbe.
– Csak egy ötlet volt – védekezett Pitt. Kissé ostobának érezte magát, és úgy döntött, hogy inkább befogja a száját.
– Milyen távol van az épület a főkaputól? – kérdezte Sheila.
– Elég messze. Pár száz méternyire. A kocsibehajtó először kis erdőn megy át, aztán nagy, nyitott, pázsitos térségen.
– Azt hiszem, ez lesz az első probléma – állapította meg a doktornő. – Ha bármit tenni akarunk, először is el kell jutnunk a házig.
– Okos megállapítás –jegyezte meg Harlan.
– Mi volna, ha átmásznánk a kerítésen? – vetette fel az újabb lehetőséget Jonathan. – Itt világos van ugyan, de máshol nem láttam lámpákat.
– Hatalmas kutyák őrzik az egész területet – mondta Cassy. – Ők is meg vannak fertőzve, ugyanúgy, mint az emberek. Azt hiszem, nagyon veszélyes volna, ha kiszállnánk a kocsiból, és úgy próbálnánk közelebb jutni.
Hirtelen, az addig sötéten föléjük boruló éjszakai égbolton hullámzó, az északi fényhez hasonló energianyalábok tűntek föl. Tekergőzve egymásba kapcsolódtak, és gömböt alkottak, ami hol összehúzódott, hol pedig kiterjedt, lüktetésével a lélegző organizmus képét idézve fel abban, aki figyelte. Az összehúzódásokat követő tágulások azonban egyre növekedtek, és a jelenség egyre nőtt, fejlődött.
– Ó! – Sheila hangján jól érezhető volt a csalódás. – Azt hiszem, elkéstünk. Megkezdődött.
– Na jó! Kifelé a kocsiból! Mindenki! – szólt határozottan a többiekre Harlan.
– Hogy érti ezt? – kérdezte értetlenül a doktornő.
– Úgy, hogy szálljanak ki! Be akarok hajtani egyenest a bálterembe. Nem engedhetem, hogy ez a szörnyűség megtörténjen.
– Csak azt ne higgye, hogy engem kihagyhat ebből!
– Ahogy óhajtja. Nincs időm vitatkozni – adta be a derekát Harlan. – Maguknak viszont indulás! – szólt hátra a három fiatalnak.
– Hová mehetnénk? – kérdezte Cassy. Pittre, majd Jonathanra pillantott; és azok egy-egy bólintással jelezték, hogy folytassa csak; az ő nevükben is beszél.
– Azt hiszem, együtt kell végigcsinálnunk.
– A szentségit! – elégedetlenkedett Harlan, miközben sebességbe tette a kocsit. – Éppen erre van szüksége az emberiségnek egy kocsirakomány ostoba mártírra! – Beindította a motort, figyelmeztette a többieket, hogy kapcsolják be a biztonsági öveiket, és a magáét is olyan feszesre húzta, amilyenre csak tudta. Aztán bekapcsolta a CD-lejátszót, és felrakta a kedvenc zenéjét, Sztravinszkij Tavaszi áldozatát. A számára legkényesebb részt választotta ki, ahol az üstdobok a legerősebbek, majd a hangerőt jó nagyra állítva kivágódott a kocsival az úttestre.
– Mit fog mondani a kapuőröknek? – kérdezte kiabálva Sheila:
– Azt, hogy mehetnek a francba! – ordította vissza Harlan.
A behajtót fekete-fehér csíkos sorompó zárta le, a gyalogosok azt kikerülve közlekedtek. Harlan legalább hetven kilométeres sebességgel hajtott neki, és a Range Rover orrára erősített vastag akadályelhárító acélcsövek pillanatok alatt szilánkokra törték a korlátot, miközben a továbbra is mosolygó őrök lélekszakadva jobbra-balra ugráltak a kocsi elől.
Sheila hátranézett, és látta, hogy az első megdöbbenésből magukhoz térve az őrök lélekszakadva rohannak utánuk. Egy falka, vadul csaholó kutya is üldözőbe vette őket, de az őrökkel együtt hamar eltűntek a szemük elől, mert Harlan behajtott a fák közé, egy hosszan elnyúló, S alakú kanyarba.
A Range Rover hamar maga mögött hagyta az erdőt, és megpillantották az éjszakai égboltra meredő, nagy épületet. Az egész ház fénylett, különösen az ablakai, és az égen ritmusosan kiterjedő, összehúzódó fénysugarak mintha gigászi lángnyelvekként egyenesen a teteje alól csaptak volna fel.
– Nem akar lassítani kicsit? – kiabálta Sheila. A gépkocsi motorja úgy bőgött, mint a repülőgép hajtóműve, és az üstdobok mély dörrenései akkorák voltak, mintha egész zenekar játszana odabent, a Roverben. Sheila önkéntelenül is felnyúlt, és megmarkolta az ajtó fölé erősített kapaszkodót.
Harlan nem válaszolt, az arca feszült koncentrálásról árulkodott. Egészen addig a kocsibehajtón haladt, de mihelyt megpillantotta maguk előtt a házat, letért róla, és a gyepen át, a gyalogosokat kikerülve kezdett vágtatni feléje.
Körülbelül száz méternyire a földszinti terasz széles lépcsősora előtt – nem törődve azzal, hogy a Range Rover fordulatszámjelzője már anélkül is közel járt a piros tartományhoz – a tudós visszaváltott. A gépkocsi ettől, a motor vad hörgése mellett, jelentősen lelassult, ugyanakkor igen megnőtt a hátsó kerekek forgatónyomatéka.
– Jézusom! – kiáltott fel Jonathan, látva a sebesen közeledő lépcsőt, és a korláton átugráló embereket, akik megpróbáltak mielőbb kikerülni a feléjük rohanó háromtonnányi, fenyegető acél útjából.
A Range Rover nekiütközött a lépcső aljának, az első kerekek megemelték, és a kocsi már szállt is, fel egyenesen a teraszra. Három-négy méternyire a fényesen kivilágított, nagy, üvegezett bejárattól zökkent csak vissza a kőre.
Harlan kivételével mindenki rémülten behunyta a szemét, mielőtt az ütközés bekövetkezett volna. A klasszikus zene hangját is túlszárnyaló üvegcsörömpölés hallatszott, de az átszakított ajtók alig csökkentettek valamit a nehéz jármű lendületén. Mihelyt túljutott rajtuk, Harlan rögtön a fékre taposott, és jobbra tekerte a kormányt – nem akart nekiütközni az előcsarnokból az emeletre vezető, nagy belső lépcsőnek is.
A kocsi megcsúszott a fekete-fehér kockás márványpadlón, elsodort egy masszív talpon álló, nagy kristálylámpát, és nekiütközött egy márványlapos konzolasztalnak. Hangos reccsenés hallatszott, az autóban ülők teste előre lódult, Sheila előtt pedig még az utasoldali légzsák is felfúvódott, és visszapréselte a doktornőt az ülésbe.
Harlannak a kormányt vadul tekergetve sikerült kikerülnie az összetört asztalt, és továbbhajtott, míg csak a kocsi a szélvédőjét apró darabokra zúzó, kábelekkel sűrűn körbehálózott acél rácsszerkezetnek ütközve végleg meg nem állt.
Oldalra pillantva látták, hogy körülöttük minden vadul serceg, szikrázik, és valami különös búgás is volt, bár ez utóbbit – az üstdobok hangja miatt – inkább érezték, mintsem hallották.
– Senkinek nem esett baja? – kérdezte Harlan, és hátradőlve elvette a kezét a kormányról. Egészen addig olyan erősen szorította, hogy az már akadályozta a vérkeringést, és mindkét keze, karja zsibbadni kezdett. Nehezen mozduló ujjait megmozgatva a hangerőszabályzóért nyúlt, és valamivel halkabbra állította a zenét.
Sheilának a légzsák lehorzsolta ugyan kicsit az arcát és a karját; de ezt leszámítva mindenki sértetlenül megúszta az erős ütközést.
Harlan a kitört szélvédőre nézett, de csupán drótokat, elgörbült fémszerkezeteket látott maga előtt.
– Maga szerint ez a bálterem, Cassy? – kérdezte.
– Igen.
– Akkor a küldetésnek vége. Ebből a sok drótból ítélve valami bonyolult szerkezetet találtunk el, és a szikrázás alapján azt hiszem, sikerült is tennünk valamit – jelentette ki Harlan.
Mivel a Range Rover motorja változatlanul járt – bár a kocsi az előtte tornyosuló akadálytól nem tudott tovább menni – a tudós hátramenetbe kapcsolt, gázt adott, és a jármű, pusztításának útját követve visszafarolt. Néhány méter megtétele után ki is került a Kapunak nevezett hatalmas szerkezetből, és a benne ülők már tisztán láthatták a plexihez hasonló, áttetsző anyagból emelt lépcsőkön megközelíthető magas építményt, aminek a tetején ijesztő idegen lény állt, elektromos szikrák vakító zuhatagában. A lény szénfekete szemei leírhatatlan megdöbbenéssel meredtek a gépkocsiban ülőkre.
Nézte őket egy darabig, aztán magasba kapta a kezét, és kínnal teli hangon felüvöltött. Lassan az emelvényre rogyott, és mint akinek a testét kibírhatatlan fájdalom szaggatja, kétségbeesetten a halántékára szorította a kezét.
– Istenem! Ez Beau! – kiáltott fel a hátsó ülésen Cassy.
– Igen – értett egyet Pitt. – Csak éppen a mutáció befejeződött, teljessé vált.
– Odamegyek hozzá! – Cassy már kapott is a biztonsági öv csatjához.
– Ne! – próbálta visszatartani Pitt.
– Túl sok lehet itt az elszabadult vírus – mondta Harlan. – Veszélyes kimenni. A szikrázástól biztosan hatalmas a feszültség.
– Nem érdekel! – válaszolta vadul Cassy, és Pitt előtt átnyúlva kinyitotta az ajtót.
– Nem engedlek ki! – tiltakozott a fiatalember.
– De igen! Muszáj! – felelte parancsolóan a lány.
Pitt, látva, hogy nem tehet mást, félrehúzódott, Cassy pedig kiszállt, és az összekuszálódott kábeleken óvatosan áttépkedve lassan elindult föl az emelvényre a lépcsőkön. Ahogy közelebb ért, a szikrák sercegésén keresztül is egyre tisztábban hallotta fentről az elkeseredett nyögést, nyöszörgést. Szólította Beau-t, és az rögtön rá is emelte a tekintetét.
– Cassy?! Miért nem érezlek? – kérdezte.
– Azért, mert megszabadultam a vírustól – válaszolta a lány. – Van remény! Bízhatunk benne, hogy visszanyerjük a régi életünket.
– Nekem nincs – mondta Beau, és hevesen megrázta a fejét. – Nem mehetek vissza, de előre sincs már út. Kudarcot vallottam, nem teljesítettem a rám bízott feladatot. Ezek az értelmetlen, emberi érzelmek akadályoztak meg benne. Téged akartalak, és közben ártottam a közös ügynek.
Az elektromos szikrázás váratlanul fölerősödött, és ezt kezdetben gyönge, de gyorsan erősödő, a terem egészére kiterjedő rezgés követte.
– Menekülj, Cassy! – mondta Beau. – A rácsáramkörök tönkrementek. Nem maradt erő; ami szembe tudna szállni az antigravitációval, és megakadályozná a diszperziót.
– Gyere velem, Beau! – kérte a lány. – Tudjuk, hogyan szabadíthatunk meg a vírustól.
– Én magam vagyok a vírus – válaszolta Beau.
A vibrálás olyan hevessé vált, hogy Cassy már csak nehezen tudta megőrizni az egyensúlyát, és üggyel-bajjal volt csak képes állva maradni az áttetsző anyagú lépcsőn:
– Menj, Cassy! – kiáltott fel szenvedélyesen, még egyszer Beau.
Cassy még egyszer megérintette egykori barátja feléje nyújtott ujjait, majd megfordult. Bár az egész terem úgy rezgett már körülötte, mintha földrengés rázta volna, sikerült visszajutnia a terepjáróhoz, és beugrott a Pitt által jó előre kitárt ajtón.
– Beau azt mondta, meneküljünk! – kiáltotta. – Hamarosan diszperzió lesz, minden az elemeire bomlik!
Harlan nem várt további biztatásra, gyorsan hátramenetbe kapcsolta a kocsit, és rátaposott a pedálra. Még több ütközés, csattanás árán ugyan, mint amennyivel az érkezésük járt, de sikerült hátratolatniuk, és hamarosan kint voltak az előcsarnokban.
Miközben Harlan szembe fordította a terepjárót a bejárattal, fejük fölött a csillár már olyan erősen rázkódott, hogy a kristálydíszek elkezdtek potyogni róla. Sheila félt, mert már a szélvédő sem védte, és sietve az arca elé kapta a kezét.
– Fogódzkodjanak! – parancsolt az utasaira Harlan, és erős gázt adva átröpítette a kocsit a bejáraton, a teraszon, még a fölvezető lépcső fölött is. Az ütődés, amit a kocsibehajtó betonjára visszazuhanva el kellett szenvedniük, legalább olyan erős volt, mint amikor nekicsapódtak a bálterem falának.
– Muszáj ilyen eszeveszetten hajtania?! – kérdezte dühösen a doktornő.
– Cassy szerint mindjárt bekövetkezik a diszperzió. Úgy gondoltam, minél távolabb kerülünk innen, annál jobb! – kiabálta vissza Harlan.
– Mi a fene az a diszperzió?!
– Fogalmam sincs róla, de elég félelmetesen hangzik!
Alig fejezte be a mondatot Harlan, a hátuk mögül hatalmas robbanás hallatszott, és erős lökéshullám taszította őket. Cassy még éppen időben fordult hátra, hogy lássa, amint a ház a szó szoros értelmében apró darabokra hullva szétrepül. A jelenség annál ijesztőbb volt, mivel fényvillanás nem követte, nem lehetett megállapítani, honnan ered a pusztulást előidéző, hatalmas erő.
A Range Rover is a levegőbe emelkedett, kerekei üresen pörögtek, míg Harlan le nem kapta a lábát a gázpedálról, és bár a repülés csak néhány másodpercig tartott, lendülete elegendő volt ahhoz, hogy talajt érve felgyorsuljanak a sebességbe kapcsolt, gázadás híján lelassult kerekek.
Harlan gyorsan észbe kapott ugyan, és erős fékezéssel sikerült megzaboláznia a kocsit, de remegett, miután azt tapasztalta, hogy akarata ellenére másodpercekre tökéletesen elveszítette fölötte az uralmát.
– Repültünk – mondta az első megdöbbenésből magához térve Sheila. – Hogy történhetett?
– Nem tudom – felelte a kutató, és a műszerfalra pillantott, mintha azt remélné, hogy onnan le tudja olvasni a választ.
– Nézzék! – kiáltotta Cassy. – Eltűnt a ház!
Mindenki gyorsan hátrafordult, és mint körülöttük a gyalogosok, az épület felé nézett. Sem füstöt, sem romokat nem láttak, a háznak a szó legszorosabb értelmében valóban nyoma veszett.
– Most legalább tudjuk, mi az a diszperzió – állapította meg Harlan. – Épp a fordítottja lehet a fekete lyuknak. Gyanítom, hogy amivel megtörténik, az elemi részecskéire esik szét, és egyszerűen megszűnik létezni.
Cassyn a veszteség hirtelen feltámadó érzése lett úrrá, és szeméből lassan könnycseppek gördültek alá.
Pitt a szeme sarkából látta, hogy a lány sír, és rögtön tudta azt is, miért. Köréje fonta a karját, magához szorította, és halkan azt mondta: – Nekem is hiányozni fog.
Cassy lassan bólintott. – Azt hiszem, örökké szeretni fogom – felelte, öklével a szemét törölgetve, majd sietve hozzátette: – Ami nem azt jelenti, hogy téged nem szeretlek.
Erősen magához szorította Pittet, akinek először a lélegzete is elállt ugyan egy pillanatra a mozdulat hevességétől, de aztán hasonló szenvedéllyel viszonozta az ölelést.
Harlan kiszállt a kormány mögül, a csomagtartóhoz ment, és kezdte kiszedegetni belőle az üvegeket. – Jöjjenek! – szólt vissza a többieknek. – Ideje, hogy útjára indítsuk a ragályt!
– Te jó isten! – üvöltötte Jonathan. – Anya!
Mindenki odakapta a fejét.
– Azt hiszem, tényleg ő az – állapította meg az asszonyt megpillantva Sheila.
Jonathan kiugrott a kocsiból, és már rohant volna az édesanyja felé, de Harlan elkapta a karját, és a kezébe nyomta az egyik üveget.
– Rá is tüsszenthetsz, fiam! – mondta. – Minél előbb, annál jobb!