Robin Cook
JÁRVÁNY

I.P.C. KÖNYVEK

A mű eredeti címe: Outbreak
Copyright © 1987 by Robin Cook
Minden jog fenntartva!

Fordította: Krasznai Márton
A címlapot tervezte: Szabó Árpád

Hungarian translation © Krasznai Márton, 1989

I.P.C.
KÖNYVEK

Főszerkesztő:
Ivanics István

Szerkesztő: Talpas János
Műszaki szerkesztő: Hupján Mária
Kiadja az I.P.C. KÖNYVEK Kft.
Felelős kiadó: Ivanics Istvánné
Athenaeum Nyomda Rt. (96.0761)
Felelős vezető: Hupján József vezérigazgató
HU ISSN 0238-1710 – első kiadás
HU ISSN 0865 02929 – második kiadás
ISBN 963 7222 83 9 – első kiadás
ISBN 963 7930 91 4 – második kiadás
Megjelent 17.5 (A/5) ív terjedelemben

ELŐHANG

Zaire, Afrika
1976. szeptember 7.

John Nordyke, a Yale egyetem huszonegy éves biológia szakos hallgatója hajnalban ébredt egy zaire-i falu szélén, Bambától északra. Megfordult izzadságtól nyirkos hálózsákjában, kinézett a műanyag hegymászósátor bejáratát fedő hálón keresztül, és hallgatta a trópusi őserdő hangjait, az ébredező falu neszeit. Tehéntrágya meleg, csípős szagát és a tűzhelyekről fölszálló füst fanyar illatát sodorta felé a gyenge szellő. Magasan fönt, az eget eltakaró dús növényzet közt ugrándozó majmok tűntek föl egy-egy pillanatra.
Nyugtalanul aludt; ahogy föltápászkodott, gyöngének érezte magát, szédült. Határozottan rosszabbul volt, mint előző este, amikor úgy egy órával vacsora után belázasodott, és hidegrázás tört rá. Maláriám van, gondolta, bár megelőzésül gondosan, szedte a klorokinolin-foszfátot. Az volt a baj, hogy alig lehetett elkerülni a moszkitófelhőket, amelyek estén ként előrajzottak a mocsaras dzsungel rejtett pocsolyáiból.
Bizonytalan léptekkel bement a faluba, és érdeklődött, hol találja a legközelebbi klinikát. Egy vándor lelkésztől megtudta, hogy a néhány kilométerre keletre levő városkában, Yambukuban működik egy belga missziós kórház. A rémült és beteg John sietve tábort bontott, hátizsákjába gyömöszölte sátrát, hálózsákját, és elindult Yambukuba.
John hat hónapos tanulmányi szabadságot vett ki, hogy afrikai állatokat fényképezzen, például a kipusztulástól fenyegetett hegyi gorillát. Gyermekkora óta arról álmodozott, hogy majdan követni fogja a legendás tizenkilencedik századi felfedezők példáját, akik először tárták fel a fekete kontinenst.
Yambuku alig volt nagyobb, mint az a falu, ahonnan elindult: itt-ott salakbetonból összetákolt rozzant építmények, tető gyanánt rozsdás fémlemezek vagy szalma, akárcsak a helyi lakosok kunyhóin, elektromos hálózatnak nyoma sem, a missziós kórház sem volt éppen bizalomgerjesztő.
Miután egy hagyományos öltözéket viselő, csak franciául beszélő apáca fölírta az adatait, Johnnak várakoznia kellett egy nagy csoport bennszülött társaságában, akik a legkülönfélébb betegségekben szenvedtek. Ahogy többé-kevésbé legyengült betegtársait nézte, magában azt gondolta, nem lenne csoda, ha elkapna valamilyen, még a sajátjánál is súlyosabb kórt. Végül egy agyonhajszolt belga doktor elé került, aki valamicskét beszélt angolul is. A vizsgálat gyors volt, s a diagnózis szerint – ahogy azt gyanította is – “egy kis" maláriát szedett össze. Az orvos klorokinolininjekciót rendelt Johnnak azzal, hogy másnap menjen vissza, ha nem javulna az állapota.
A vizsgálat után a kezelőhelyiségbe küldték Johnt, ahol sorba kellett állnia az injekcióért. Ekkor tűnt fel neki, hogy nem fertőtlenítik a műszereket. Az ápolónőnek nem voltak eldobható injekciós tűi, hanem a három fecskendőt cserélgette csak. John biztos volt benne, hogy a fertőtlenítő oldatban töltött rövidke idő közel sem elegendő ahhoz, hogy a fecskendők csíramentessé váljanak. Ráadásul az ápolónő az ujjaival halászta ki őket az oldatból. Amikor ő került sorra, szeretett volna mondani valamit, kifejezni a rosszallását; de nem beszélt elég jól franciául, és egyébként is tudta, hogy a gyógyszerre mindenképp szüksége van.
Pár nap múlva John már áldotta az eszét, hogy befogta a száját, mert hamarosan jobban érezte magát, így hát Yambuku környékén maradt, és azzal foglalta el magát, hogy a budza törzs tagjait fényképezte. A budzák szenvedélyes vadászok, szívesen fitogtatták bátorságukat a szőke külföldinek. A harmadik napon, amikor már arra készült, hogy folytatja útját felfelé a Zaire folyó mentén, Henry Stanley nyomdokait követve, John állapota hirtelen rosszabbra fordult: Először azt vette észre, hogy heves fejfájás kínozza, majd gyors egymásutánban következett a többi: hidegrázás, láz, hányinger, hasmenés. Remélve, hogy a tünetek hamarosan elmúlnak, behúzódott a sátrába, és átdideregte az éjszakát; azt álmodta, hogy otthon van, tiszta lepedőn fekszik, a folyosó végén várja a fürdőszoba... Reggel gyengének és kiszáradtnak érezte magát, miután éjszaka többször is hányt. Nagy nehezen összecsomagolt, és elvánszorgott a missziós kórházhoz. Az épület előtt, amint megérkezett, élénkvörös vért hányt, és összeesett. Egy órával később, amikor magához tért, egy kórteremben találta magát, két másik beteggel együtt, akik gyógyszerrezisztens maláriában szenvedtek. Az orvos – ugyanaz, aki az előző alkalommal megvizsgálta – riasztóan súlyosnak találta az állapotát, és észrevett néhány szokatlan kiegészítő tünetet is: furcsa kiütéseket a mellkasán és apró, felszíni bevérzéseket a szemén. A doktor – bár továbbra is maláriaként diagnosztizálta a betegséget – zavarba jött. Az eset nem volt tipikus. További óvintézkedésként chloramphenicolt rendelt, hátha tífuszos láza van a fiúnak.

1976. szeptember 16.

Dr. Lugasa, a bumbai régió körzeti egészségügyi biztosa irodája nyitott ablakán át kinézett a Zaire folyó reggeli napfényben csillogó tükrére. Sajnálta, hogy a folyót már nem Kongónak hívják, s a névvel együtt eltűnt a hozzá tapadó izgalom és titokzatosság is. Aztán erőnek erejével megpróbált ismét a munkájára összpontosítani: újra rápillantott a yambukui Missziós Kórházból érkezett levélre, ami egy John Nordyke nevű amerikai férfi és egy Ebola folyó környéki ültetvényről átrándult paraszt haláláról tudósította. A missziós orvos állítása szerint mindkettőjük halálát ismeretlen eredetű fertőzés okozta, amelyről csak annyit lehetett tudni, hogy meglehetősen gyorsan terjed: annál a két betegnél, akik egy kórteremben feküdtek az amerikaival, továbbá az ültetvényest ápoló négy családtagnál és a klinika tíz járóbetegénél már jelentkeztek ugyanennek a súlyos betegségnek a tünetei.
Dr. Lugasa tudta, hogy két választása van. Az egyik, hogy nem csinál semmit, ami kétségtelenül a legbölcsebb választás. Isten tudja, micsoda dögletes fertőző betegségek dühöngenek odalent a dzsungelben. A másik választása az, hogy kitöltve az ehhez szükséges elképesztő mennyiségű hivatalos űrlapot, jelenti az esetet Kinshasának, ahol egy hozzá hasonló, de a ranglétra magasabb fokán álló hivatalnok valószínűleg úgy döntene, hogy a legbölcsebb semmit sem csinálni... Dr. Lugasa természetesen tisztában volt azzal, hogy ha az űrlapok kitöltése mellett dönt, kénytelen lesz majd leutazni Yambukuba; ez a gondolat szerfölött gyűlöletesnek tűnt számára, az évnek ebben a különösen nedves és forró szakaszában.
Dr. Lugasa – némi lelkiismeret-furdalással – a papírkosárba hajította a hártyapapírra írt levelet.

1976: szeptember 23.

Egy héttel később dr. Lugasa idegesen, egyik lábáról a másikra állva figyelte a bumbai repülőtéren landoló öreg DC-3-as gépet. Elsőnek: dr. Bouchard, dr. Lugasa kinshasai főnöke szállt ki. Előző nap dr. Lugasa telefonon tájékoztatta dr. Bouchard-t, hogy a legfrissebb információk szerint valamilyen ismeretlen, súlyos járvány jelei mutatkoznak a yambukui Missziós Kórház környékén. A betegséget nemcsak a környék lakói, de a kórház személyzete is megkapta. A levélről, amit körülbelül két nappal korábban kapott, nem tett említést.
A két orvos a kifutópályán üdvözölte egymást, azután beszálltak dr. Lugasa Toyota Corollájába. Dr. Bouchard megkérdezte, érkezett-e valamilyen hír Yambukuból. Dr. Lugasa megköszörülte a torkát, mert még mindig zaklatott volt attól, amit aznap reggel rádión közöltek vele: a kórház tizenhét tagú személyzetéből tizenegyen már meghaltak, a falu száztizennégy lakójával együtt; a kórházat bezárták, mert már senki nem volt olyan állapotban, hogy a betegekről gondoskodni tudjon. Dr. Lugasa mindezt most elmondta a főnökének is.
Dr. Bouchard úgy döntött, az egész bumbai körzetet le kell zárni. Gyorsan lebonyolította a szükséges telefonokat Kinshasával, azután meghagyta a vonakodó dr. Lugasának: másnap reggelre szerezzen járművet, amivel eljuthatnak Yambukuba, hogy a helyszínen tájékozódjanak.

1976. szeptember 24.

Amikor a két orvos behajtott a yambukui Missziós Kórház kihalt udvarára, kísérteties csend fogadta őket. Egy patkány iramodott végig az egyik elhagyott tornác korlátján, és bomlás szaga csapta meg az orrukat. Orruk elé vászonzsebkendőt tartva, kelletlenül kászálódtak ki a dzsipből, és óvatosan benéztek a legközelebbi épületbe. Két holttest hevert benn, mindkettő oszlásnak indult a hőségben. Csak amikor a harmadik épületbe lestek be, akkor találtak élő embert: egy ápolónőt, láztól eszméletlen állapotban. Az orvosok az elhagyatott műtőbe mentek, ahol kesztyűt, köpenyt és maszkot vettek fel, hogy ha megkésve is, védekezzenek a fertőzés ellen. Még mindig saját egészségükért remegve, ellátták a beteg ápolónőt, azután kezdtek alaposan körülnézni: hátha találnak még valakit a kórház személyzetéből és csakugyan: vagy harminc halott közt még négy élő beteget találtak, de ezek is már a végüket járták.
Dr. Bouchard rádión beszélt Kinshasával, és rendkívüli segítséget kért a zaire-i légierőtől, hogy a kórházból a fővárosba szállíttasson néhány beteget. De mire az egyetemi kórháztól megtudták, hogyan kell elkülöníteni a betegeket szállítás közben, már csak az ápolónő volt életben. – Az elkülönítési technikának tökéletesnek kell lennie – hívta fel a figyelmet Bouchard –, mert nyilvánvalóan rendkívül fertőző és halálos kórról van szó.

1976. szeptember 30.

A légi úton Kinshasába szállított belga ápolónő hajnali háromkor, a hat napon át alkalmazott intenzív életfenntartó terápia ellenére meghalt. Diagnózist nem állítottak fel, de a boncolás után a véréből, májából, lépéből és agyából mintát küldtek az antwerpeni Trópusi Gyógyászati Intézetnek, az atlantai Járványfelügyeleti Központnak és az angliai Porton Downban működő Mikrobiológiai Kutatóintézetnek. A yambukui körzetben ekkorra már kétszázkilencvennégy volt az ismert kóresetek száma, s a halálozási arány megközelítette a kilencven százalékot.

1976. október 13.

A három nemzetközi laboratóriumban szinte egyidejűleg izolálták a yambukui vírust. Megállapították, hogy strukturálisan azonos a Marburg-vírussal, amit 1967-ben észleltek először, amikor az Ugandából származó zöld majmokat kezelő laboratóriumi személyzet között tört ki halálos járvány. Az új vírust, ami sokkal virulensebb volt, mint a Marburg, Ebolának keresztelték el, a Bumbától északra lévő Ebola folyó után. Úgy vélték, ez a legpusztítóbb mikroorganizmus a bubópestis óta.

1976. november 16.
A járvány kitörése után két hónappal megállapították, hogy sikerült megfékezni Yambukuban az ismeretlen betegséget, mivel a környékről néhány hét óta nem érkezett jelentés újabb megbetegedésről.

1976. december 3.

A Bumba régióban feloldották a vesztegzárat, és újra megindult a légi közlekedés. Úgy tűnt, az Ebola-vírus visszatért oda, ahonnan elindult. Hogy hová, az teljességgel rejtély maradt. Egy nemzetközi szakorvoscsoport, köztük dr. Cyrill Dubchek, a Járványfelügyeleti Központ munkatársa, aki kiemelkedő szerepet játszott a Lassa-láz vírusának lokalizálásában, átfésülte a környéket, emlősökben, madarakban, rovarokban keresve az Ebola-vírus forrását. A virológusok munkája semmiféle eredménnyel nem járt. Még csak nyomára sem jutottak a vírusnak.

Los Angeles, Kalifornia
Ez év  január 14-e

Dr. Rudolph Richter, egy NSZK-ból származó magas, disztingvált szemész, a Los Angeles-i Richter Klinika társalapítója, megigazította a szemüvegét, és szemügyre vette a klinika konferenciatermében álló kerek asztalon kiterített hirdetéskorrektúrákat. Jobbra tőle a testvére és társa, a kereskedelmi főiskolát végzett William ült, és ugyanolyan érdeklődéssel vizsgálgatta a korrektúrákat. Az anyag a következő negyedévre tervezett reklámkampányhoz kellett, amivel új előfizetőket szerettek volna toborozni a klinika átalánydíjas egészséggondozó programjára. A fiatalokat vették célba, akik mint csoport, viszonylag egészségesek. William egykettőre fölismerte, hogy az átalánydíjas egészséggondozásban rajtuk lehet a legjobban keresni.
Rudolphnak tetszettek a korrektúrák. Aznap ez volt az első kellemes dolog, ami történt vele. A nap már rosszul kezdődött: koccant a San Diegó-i sztráda bejáratánál, amitől csúnya horpadás keletkezett a BMW-jén. Azután jött egy sürgős műtét, amely jócskán feltartotta a klinika munkáját. Majd egy szerencsétlen AIDS-es beteg következett, akinél furcsa komplikációk léptek fel: amikor megpróbálta megvizsgálni a retináját, az arcába köhögött. S mindezek tetejébe még az egyik, a szemherpesz kutatási programjához használt majom is megharapta. Micsoda nap!
Rudolph felvette az L. A. Times vasárnapi mellékletébe szánt hirdetést. Tökéletes volt. Bólintott Williamnek, aki intett a reklámcég emberének, hogy folytassa. A bemutató következő darabja egy ügyes, harminc másodperces tévéreklámfilm volt, amit az esti hírek közben javasoltak leadni. A filmen gondtalan, bikinis lányok jóképű fiúkkal röplabdáztak egy malibui tengerparti fürdőhelyen. Az egyik méregdrága Pepsi-hirdetésre emlékeztette Rudolphot, bár ez a nekik szánt film a Richter Klinika által nyújtott átalánydíjas egészséggondozás előnyeit zengte – a hagyományos, alkalmanként fizetett egészségügyi szolgáltatással szemben.
A Richter fivéreken kívül még néhány rangidős orvos volt jelen, köztük dr. Navarre, a belgyógyász főorvos. Valamennyien osztályvezető főorvosok voltak, és rendelkeztek néhány részvénnyel.
William Richter megköszörülte a torkát, és megkérdezte a főorvosokat: van-e valakinek kérdése. Senkinek nem volt. Miután a hirdetési cég emberei eltávoztak, a többiek egyhangúlag jóváhagyták a bemutatott anyagot. Azután rövid vita következett egy új kisegítő klinika felépítéséről, amely Newport Beach környékének növekvő számú átalánydíjas páciensét lesz hivatott ellátni... Ezek után az ülést bezárták.
– Dr. Richter visszatért az irodájába, jókedvűen behajította a hirdetési korrektúrákat az aktatáskájába. A szoba pazar berendezése nem volt összhangban azzal a viszonylag alacsony fizetéssel, amit orvosként kapott. De a fizetése mindössze szerény mellékjövedelemnek számított ahhoz a profithoz képest, amit jókora részvénypakettje révén vágott zsebre. A Richter Klinika és dr. Rudolph Richter egyaránt kitűnő anyagi helyzetnek örvendett.
Miután visszahívta azokat, akik napközben keresték, dr. Richter vizitet tartott saját, műtét utáni betegei körében: két retinaleválással küszködő, bonyolult kórtörténetű beteg feküdt az osztályán. Mindkettő rendben volt. Az irodájába Visszafelé menet eszébe jutott, milyen kevés műtétet végez, bár ő a klinika egyetlen szemésze. A dolog zavarta, de a városban olyan sok volt a szemészorvos, hogy még annak is örülhetett, hogy egyáltalán ennyi betege akadt. Hálával gondolt a testvérére, aki nyolc évvel ezelőtt rábeszélte a klinika megalapítására.
Dr. Richter levette fehér köpenyét, belebújt kék blézerébe, felkapta az aktatáskáját, és elhagyta a klinikát. Elmúlt este kilenc, a kétsoros parkológarázs már szinte üres volt. Napközben mindig rengeteg kocsi állt itt, William már többször szóba hozta neki, hogy ki kellene bővíteni: nemcsak azért, mert kell a hely másra, hanem az árfolyamesés miatt is. Rudolph nem igazán értett az efféle földhözragadtan praktikus dolgokhoz, de ezt nem is bánta.
Dr. Richter, miközben a klinika pénzügyein járt az esze, nem vette észre a két férfit, akik a garázs árnyékba borult részén várakoztak. Még akkor sem figyelt fel rájuk, amikor a nyomába eredtek. A két férfi sötét öltönyt viselt. A-magasabbik egyik karját mereven behajlítva tartotta; a merev könyökhajlat miatt magasra emelt kezében tömött aktatáska himbálózott.
A kocsija közelébe érve dr. Richter végre meghallotta a háta mögött egyre gyorsuló lépteket. Kellemetlen érzése támadt. Összeszorult a torka, szárazon nyelt egyet, majd idegesen hátrapillantott. Meglátta a két férfit, úgy tűnt, egyenesen felé tartanak. Ahogy elhaladtak egy lámpa alatt, dr. Richter némi megkönnyebbüléssel konstatálta, hogy mindketten, választékosán öltözöttek, tiszta inget, selyem nyakkendőt viselnek. Ennek ellenére egyre gyorsabb léptekkel kerülte meg a kocsiját. Előhalászta a kulcsait, kinyitotta a vezetőülés melletti ajtót, és belökte az aktatáskáját. Ahogy bemászott a kocsiba, megcsapta a bőrülések jólesően ismerős szaga. De amikor be akarta csukni a kocsi ajtaját, egy kéz megállította. Dr. Richter kelletlenül fölemelte a tekintetét: az őt követő férfiak egyikének nyugodt, kifejezéstelen arca meredt rá. Dr. Richter kérdő tekintete láttán valami mosolyféle suhant át az arcán.
Dr. Richter ismét megpróbálta berántani az ajtót, ám a férfi erősen fogta kintről.
– Megmondaná, mennyi az idő, doktor úr? – kérdezte a férfi udvariasan.
– Természetesen – válaszolta Richter, mert örült, hogy végre megnyugtató választ kapott árra a kérdésre, mit is akarnak tőle. Rápillantott az órájára, de mielőtt megszólalhatott volna, érezte, éreznie kellett, hogy durván kirántják a kocsiból. Inkább csak a látszat kedvéért megpróbált védekezni, de pillanatok alatt harcképtelenné tették: nyitott tenyérrel akkora ütést mértek az arcára, hogy elesett. Érezte, hogy durva kezek a pénztárcája után kutatnak, s hallotta, hogy felhasad a ruhája szövete.
– Üzletember – jegyezte meg az egyik férfi, éneklő-gúnyos hangon, mire a másik rászólt:
– Fogd az aktatáskát! – Dr. Richter érezte, hogy csuklójáról. Letépik az óráját.
Az egész ugyanolyan gyorsan ért véget, ahogy kezdődött. Dr. Richter távolodó lépteket hallott, kocsiajtó csapódott, majd gumi csikorgóit a sima betonon. Néhány pillanatig mozdulatlanul feküdt, és örült, hogy él. Megtalálta a szemüvegét, fölvette, a bal oldali üveg elrepedt. Sebészként elsősorban a keze miatt aggódott: legelőször azt vette szemügyre, még mielőtt feltápászkodott volna. Amikor talpra állt, hozzálátott, hogy alaposabban megvizsgálja magát. Fehér inge és nyakkendője összepiszkolódott. Blézeréről hiányzott egy gomb, helyén apró, patkó alakú hasadás látszott. Nadrágja végigszakadt a jobb zsebtől le egészen a térdéig.
– Istenem, micsoda nap! – mormolta magában, miközben arra gondolt, hogy a reggeli koccanás semmiségnek tűnik ahhoz képest, hogy most kirabolták. Cseppnyi habozás után fölvette a kulcsait, és visszament a klinikára, egyenesen az irodájába. Felhívta a klinika biztonsági csoportját, és megtanácskozta velük, érdemes-e kihívni a Los Angeles-i rendőrséget. A biztonságiak csak ötöltek-hatoltak, nem mondtak sem igent, sem nemet; bizonytalanok voltak benne, hogy kell-e szólni a rendőrségnek vagy nem. Akárcsak maga az orvos: elbizonytalanította a gondolat, hogy ezzel rontaná a klinika hírnevét. Meg különben is: mit tehet a rendőrség? – morfondírozott magában. Végül abban állapodtak meg a biztonságiakkal, hogy a rendőrséget egyelőre nem kell értesíteni.
Dr. Richter letette a kagylót, majd némi rosszkedvű tűnődés után fölhívta a feleségét, és közölte vele, hogy a vártnál kissé később ér haza. Ezután kiment a mosdóba, és megvizsgálta az arcát a tükörben. A jobb arccsontja fölött lehorzsolódott a bőr, és a seb tele volt a parkológarázs betonjáról származó apró morzsalékkal. Miközben óvatosan bekente a horzsolást fertőtlenítőszerrel, megpróbálta megbecsülni, mennyivel tette gazdagabbá a rablókat. Körülbelül száz dollár lehetett a pénztárcájában, plusz az összes hitelkártyája és az igazolványai, köztük a kaliforniai orvosi működési engedélye. De leginkább az bántotta, hogy odalett az órája; a feleségétől kapta ajándékba. Végül is vehet helyette egy másikat, gondolta rezignáltán. Aztán valaki kopogott az ajtaján.
A biztonsági őr nagy mentegetőzésbe kezdett: még soha nem fordult elő ilyen eset, borzasztóan sajnálja, hogy nem volt a közelben. Alig fél órával korábban járta végig a garázst, szokásos ellenőrző körútja során, mondta dr. Richternek. Dr. Richter biztosította a férfit, hogy nem tartja hibásnak, csak az érdekli, hogy megfelelő lépések történjenek a hasonló esetek megelőzésére. Az orvos ezután elmondta, miért döntött úgy, hogy nem hívja ki a rendőrséget: nyom nem maradt – az ő viharvert külsejét leszámítva –, a rendőröknek ez csak egy piti ügy az ezer meg ezer hasonló közül; viszont megjelenésük a klinika területén csak ártana az intézmény jó hírének.
– Az ilyesminek híre megy, még ha civilben jönnek is ki. – A biztonsági őr buzgón helyeselt.
Másnap reggel dr. Richter nem érezte jól magát, de ezt az őt ért sokknak tulajdonította, no meg annak, hogy pocsékul aludt. Délután fél hatra azonban már annyira rosszul volt, hogy azt fontolgatta, lemondja-e aznapi találkáját a szeretőjével, aki a betegnyilvántartáson titkárnőként dolgozott. Végül is elment a lány lakására, de a szokásosnál korábban jött el: pihenni akart, aludni a saját ágyában. De egész éjszaka nem jött álom a szemére, csak hánykolódott reggelig.
Másnap dr. Richter állapota annyira rosszabbodott, hogy úgy döntött: megvizsgáltatja magát. Amikor felállt a vizsgálólámpa mellől, zúgott a feje, szédült. Megpróbált nem gondolni a majomharapásra és arra, hogy az AIDS-es beteg ráköhögött. Tisztában volt vele, hogy az AIDS nem terjed ilyen hétköznapi érintkezés útján. De hát akkor mi ez a súlyos, egyelőre diagnosztizálatlan fertőzés – ez nyugtalanította az orvost. Fél négyre rázni kezdte a hideg, és migrénszerű fejfájás tört rá. Mivel úgy érezte, láza van, lemondta a hátralevő programjait, és elhagyta a klinikát.
Útközben hazafelé ezen tűnődött: vizsgáló kollégái bizonytalan, sőt föl sem állított diagnózisa ellenére egészen biztos, hogy influenzája van.
Amint hazaért, a felesége egyetlen pillantást vetett sápadt arcára, kivörösödött szemére, és máris ágyba bújtatta. Este nyolcra már annyira hasogatott a feje, hogy bevett egy fájdalomcsillapítót. Kilenckor gyomorgörcsök törtek rá, majd heves hasmenés. A felesége fel akarta hívni dr. Navarrét, de dr. Richter ezt határozottan ellenezte: fölösleges pánikot kelteni, majd csak jobban lesz. Bevett egy nyugtatót, és elaludt. Négy órakor fölébredt, kivánszorgott a fürdőszobába, és vért hányt. Halálra rémült felesége csak annyi időre hagyta magára, hogy telefonáljon a klinikára mentőért. Dr. Richter nem panaszkodott: nem volt hozzá ereje. Tudta, hogy még életében nem volt ilyen súlyos beteg.

1. FEJEZET

Január 20.

Valami megzavarta Marissa Blumenthalt. Nem tudta, micsoda: saját tudatából eredt-e a zavaró indíték vagy valami jelentéktelen külső hatásra. Az viszont biztos, hogy képtelen tovább koncentrálni. Amikor fölemelte a tekintetét az ölében fekvő könyvről, észrevette, hogy a kinti sápadt, téli világosság helyét koromfekete sötétség foglalta el. Az órájára pillantott. Hát persze! Majdnem hét óra volt.
– Szent Toledo! – mormogta Marissa. Ezt a kifejezést még gyerekkorában tanulta. Sietve fölállt, mire egy pillanatra megszédült. Jóval több időt töltött a Járványfelügyeleti Központ könyvtárának sarkában, két pévécéborítású fotelen elnyújtózva, mint hitte volna. Aznap estére találkozót beszélt meg, és úgy tervezte, fél hétre hazamegy, hogy rendbe szedje magát.
Field vaskos Vírustan tankönyvét cipelve átment a szabadpolcos állványhoz, járás közben igyekezett kinyújtóztatni a lábizmait. Már futott aznap reggel, de a szokásos négy mérföld helyett csak kettőt tett meg.
– Segítsek feltenni ezt a monstrumot a polcra? – elméskedett az anyáskodó könyvtárosnő, Mrs. Campbell, miközben begombolta szürke kardigánját, amitől szinte sohasem vált meg – a könyvtárt rosszul fűtötték.
Csakugyan valóságos monstrum ez, gondolta Marissa. A Vírustan tankönyv öt kilogrammot nyomott. A lány ötvenkilós testsúlyának egytizedét. Marissa csak százötvenöt centi magas volt; persze valahányszor a magassága iránt érdeklődtek, százhatvanat mondott – annyit, amennyi magas sarkú cipőben volt. Hogy a helyére tudja tenni a könyvet, hátra kellett lendítenie, azután szinte fellökni a polcra.
– Inkább arra lenne szükségem – válaszolta Marissa –, hogy valaki betöltse ennek a könyvnek a tartalmát a fejembe.
Mrs. Campbell halkan felnevetett. Barátságos volt, akárcsak a Járványfelügyeleti Központ legtöbb munkatársa. Marissának az volt az érzése, hogy a Központ inkább hasonlít tudományos intézetre, mintsem kormányhivatalra – pedig 1973-ban hivatalosan annak nyilvánították. A munkatársakat fűtötte a kötelesség- és hivatástudat. A titkárnők és a karbantartó személyzet ugyan fél ötkor eltávozott, de a tudományos munkatársak mindig estig maradtak, sőt egyesek még a hajnali órákig is dolgoztak. Hittek abban, amit csináltak.
Marissa kiment a könyvtárból. A helyiség reménytelenül szűkösnek bizonyult a Központ számára: a könyvek és folyóiratok felét különböző szobákban tárolták, teljes összevisszaságban. Ebből a szempontból a JFK pontosan olyan volt, mint bármely más központi egészségügyi intézmény: kénytelen volt innen is, onnan is pénzt kunyerálni, mivel az egészségügyi kiadásokat egyre jobban megnyirbálták. Marissának feltűnt, hogy a központi épület is pont olyan, mint egy kormányhivatal. Az előcsarnok falait az obligát szürkészöldre festették, a padlót szürke linóleum borította, amit középen jócskán elkoptatott a sok láb. A liftnél ott lógott az elnök elmaradhatatlan, mosolygó fotója. A kép alá valamelyik tiszteletlen munkatárs felragasztott egy kartotéklapot, amin ez állt: “Ha nem tetszik az idei költségvetési juttatás, csak várd be a jövő évit!"
Marissa lépcsőn ment fel egy emeletet. Kamrányi irodája a könyvtár fölötti szinten volt. Az ablaktalan raktárhelyiségben korábban valószínűleg a takarítószereket tartották. A falak természetesen itt is szürkék voltak, az “iroda" teljes berendezése: egy fémasztal lámpával, egy keskeny kartotékszekrény, egy forgószék. Ezzel együtt Marissa még szerencsésnek mondhatta magát, hogy egyáltalán volt önálló szobája. A Központban nagy harc folyt az irodákért.
Marissa nagyon jól tudta, hogy a problémák ellenére a JFK nagyon jól ellátja a feladatait. Az elmúlt években fantasztikus színvonalú egészségügyi adatszolgáltatást nyújtott a szakembereknek – nem csak az Egyesült Államokban, hanem külföldön is. Élénken élt az emlékezetében, hogyan fejtette meg a Központ pár évvel ezelőtt a legionáriusbetegség rejtélyét. Több száz hasonló eset fordult elő azóta, hogy 1942-ben megalakult a szervezet – akkor még Maláriaszűrő Hivatalként – azzal a céllal, hogy kiirtsák ezt a betegséget Amerika déli részén. 1946-ban átkeresztelték Fertőző Betegségek Központjának, és külön baktérium-, gomba-, parazita-, vírus- és rickettsialaboratóriumot állítottak fel. A következő évben újabb laboratórium alakult azoknak az állatbetegségeknek a tanulmányozására, amelyeket az ember is megkaphat, mint például a pestis, a veszettség és a lépfene. 1970-ben a szervezet ismét új nevet kapott, ezúttal Járványfelügyeleti Központnak keresztelték el.
Marissa, miközben bepakolt kincstári irattáskájába, a JFK korábbi sikereire gondolt: tudta, hogy elsősorban a szervezet eddigi története volt az, ami ide vonzotta. Miután egy bostoni kórház gyermekgyógyászatán letöltötte a kötelező szolgálatot mint bentlakó orvosgyakornok, jelentkezett a Járványfelderítő Szolgálathoz, ahol két évre szerződtették járványfelügyelőnek. Valami olyasmi volt ez, mintha egészségügyi detektív lett volna. Alig három és fél héttel korábban, közvetlenül karácsony előtt fejezte be az előkészítő tanfolyamot, ahol fel kellett készülnie új munkájára. A tanfolyamon közegészségügyi igazgatást, biostatisztikát és járványtant tanultak vagyis azt, miként kell tanulmányozni és feldolgozni egy adott népességcsoport egészségi állapotáról és megbetegedéseiről szóló adatokat.
Kényszeredett mosoly jelent meg Marissa arcán, miközben felvette sötétkék kabátját. Az igaz, hogy elvégezte az előkészítő tanfolyamot, de mint annyiszor orvosi tanulmányai során, tökéletesen felkészületlennek érezte magát egy valódi szükséghelyzetre. Óriási ugrás lesz a tanteremből a gyakorlat mezejére lépni, amikor majd megkapja az első tényleges megbízatását. Az, hogy képes egy különleges betegséget fölismerni és összefüggően leírni, mégpedig úgy, hogy abból fény derüljön a betegség okára, valamint a kifejlődését lehetővé tevő tényezőkre és a továbbterjedés módjára – még egyáltalán nem jelenti azt, hogy dönteni is tud afelől, miként kell megfékezni egy valódi járvány kitörését, valódi emberek és valódi betegségek esetén. Egy biztos: nem az a kérdéses, hogy sor kerül-e erre egyáltalán – mert biztosan sor kerül –, a kérdés az: mikor.
Marissa fölkapta a táskáját, lekapcsolta a villanyt, és elindult a folyosón a liftekhez. Az előkészítő tanfolyamira negyvennyolc férfi és nő járt rajta kívül, nagy részük végzett orvos. Volt még köztük néhány mikrobiológus, pár ápolónő, sőt egy fogász is. Szerette volna tudni, vajon mindnyájan átélik-e ezt az önbizalomhiányból fakadó válságot. De az egészségügyben az ember általában nem beszél ilyesmiről: nem illene bele az ott dolgozókról kialakítandó összképbe.
A tanfolyam végeztével a Vírustani Osztályra került, a Különleges Kórokozók Részlegébe – a választható helyek közül elsőnek ezt jelölte meg. Azért teljesítették a kérését, mert osztályelsőként végzett. Marissa, bár nem volt különösebben erős vírustanból – hisz épp ezért töltött oly sok időt a könyvtárban –, azért kérte magát az osztályra, mert az egyre terjedő AIDS-járvány miatt a víruskutatás a figyelem középpontjába került. Ennek az ágazatnak korábban csak másodhegedűs szerep jutott a bakteriológia mögött. Most viszont a virológia volt az, ahol “zajlottak az események", és Marissa szeretett volna részt venni bennük.
Marissa üdvözölte a liftnél várakozó kis csoportot. Néhányukat ismerte, főleg azokat, akik a Vírustani Osztályon dolgoztak, amelynek a titkársága a folyosóról nyílott, pár lépésnyire az ő szobájától. A többieket nem ismerte, de valamennyien viszonozták a köszönését. Igaz, hogy mostanában szakmai-önbizalmi válságot él át, de legalább a többiek ezt nem vették észre. Szerencsére...
A földszinten Marissa sorban állt a blokkolóóránál – tizenhét óra után mindenkinek kötelező volt regisztrálnia, mikor távozik –, azután a parkoló felé vette az irányt. Bár tél volt, az időjárás összehasonlíthatatlanul enyhébb, mint Bostonban, ahol négy évet húzott le, így aztán eszébe sem jutott, hogy begombolja a kabátját. Sportos, piros Honda Prelude-je ugyanúgy nézett ki, ahogy reggel otthagyta: piszkos volt és elhanyagolt. Még mindig massachusettsi rendszám díszelgett rajta: kicserélése egyike lett volna annak a számtalan apró elintéznivalónak, amire Marissának még nem jutott ideje.
A JFK-tól autóval csak pár percre volt az út a házig, amit Marissa bérelt. A Központ környékét az Emory Egyetem uralta, amely a negyvenes években telket adományozott a JFK-nak. Több barátságos lakónegyed vette körül az egyetemet: az alsó középosztálytól a szembetűnően gazdagig terjedt az itt lakók anyagi és társadalmi státusa. Marissa az egyik korábbi egyetemi lakónegyedben, a Druid Hills környékén talált bérbe vehető házat. Az épület egy házaspáré volt, akiket Afrikába, Maliba küldtek ki, ahol egy hosszabb születésszabályozási programon dolgoztak.
Marissa kifordult az Őszibarackfa térre. Úgy látszik, Atlantában mindent az őszibarackfáról neveznek el, gondolta magában. Elhajtott a háza előtt. Apró, egyemeletes, favázas épület volt, amit viszonylag rendesen karbantartottak, a kertet leszámítva. Meghatározhatatlan stílusban épült – kivéve a tornácon álló két jón oszlopot. Minden ablakhoz álablaktáblák tartoztak, közepükön szív alakú kivágással. Marissa azt írta a házról a szüleinek, hogy "csinos".
A következő utcán baka fordult, azután ismét balra. A házhoz tartozó telek hátranyúlt egészen a következő utcáig, s hogy a garázshoz jusson, Marissa kénytelen volt megkerülni az egész telket. A ház előtt volt ugyan egy kör alakú kocsifeljáró, de nem lehetett róla áthajtani a hátsó kocsibejáróra, a garázshoz. A két kocsibejárót korábban valószínűleg út kötötte össze, de valaki teniszpályát épített az udvarban, s ezzel megszűnt közöttük az összeköttetés. Mostanra a teniszpályát úgy ellepte a gaz, hogy alig látszottak a körvonalai.
Mivel tudta, hogy este még elmegy otthonról, Marissa nem állította be a kocsit a garázsba, csak egy Y-fordulót csinált vele. Ahogy felszaladt a hátsó lépcsőn, hallotta, hogy a cockerspániel, amit egyik gyermekgyógyász kollégájától kapott, hangos ugatással üdvözli.
Marissa soha nem tervezte, hogy kutyát tart, de hat hónappal ezelőtt váratlanul megszakadt egy romantikus kapcsolata, amelyről korábban azt hitte, házasság lesz. A férfi, Roger Shulman, a Massachusettsi Közkórház bennlakó idejét töltő idegsebésze azzal a hírrel döbbentette meg Marissát, hogy elfogadott egy ösztöndíjat a Los Angeles-i Egyetemre, és egyedül szeretne odautazni. Egészen addig azt tervezték, Marissa követi Rögért, bárhol is fejezze be a tanulmányait, s Marissa valóban meg is pályázott gyermekorvosi állásokat San Franciscóban és Houstonban. Roger soha, egyetlen szóval sem említette a Los Angeles-i Egyetemet.
Marissának, aki a legkisebb gyerek volt a családban, három fiútestvérrel, félénk anyával és rideg, zsarnoki apával, soha nem volt túl sok önbizalma. Nagyon rosszul viselte a szakítás következményeit, reggelenként alig tudta rávenni magát, hogy fölkeljen és bemenjen a kórházba. Ebben a depressziós időszakában ajándékozta neki barátnője, Nancy a kutyát. Marissa először bosszankodott, de Taffy, vagyis Karamellcukorka, aki a nyakába kötött jókora szalagon is viselte émelyítőén édes nevét – hamarosan meghódította Marissa szívét, s Nancy úgy látta, segített Marissának, hogy ne csak saját bánatával törődjön. Marissa most már valósággal imádta a kutyáját, élvezte, hogy “élet" van az otthonában, van valakije, akit szerethet, s aki viszonozza ezt a szeretetet. Amikor átjött a JFK-ba, Marissát csak az nyugtalanította, mit csinál majd Taffyvel, ha kiküldik a “terepre". Rettenetesen nyomasztotta ez a probléma, mígnem jobb oldali szomszédai, Judsonék beleszerettek a kutyába, és felajánlották – vagyis inkább kikövetelték –, hogy bármikor gondjaikba veszik Taffyt, amikor Marissának el kell utaznia a városból. Mintha a jóisten küldte volna őket.
Miután kinyitotta az ajtót, Marissának félre kellett tolnia az izgatottan ugrándozó Taffyt, hogy kikapcsolhassa a riasztóberendezést. Amikor a tulajdonosok elmagyarázták, hogyan működik a rendszer, Marissa alig figyelt oda. Most már azonban örült a riasztóberendezésnek. Bár a kertváros jóval biztonságosabb volt a belvárosnál, éjszakánként sokkal elszigeteltebbnek érezte magát, mint Bostonban. Hálásan gondolt a “pánikgombra" is, amit a kabátzsebében hord, s amivel már a kocsifeljáróról be lehet kapcsolni a riasztóberendezést, ha váratlanul fényt vagy mozgást észlelne a házból.
Amíg átnézte a postáját, Marissa megengedte Taffynek, hogy az előkertben álló kékfenyő körül rohangálva adja le felhalmozódott energiája egy részét. Judsonék sohasem mulasztották el dél körül kiereszteni Taffyt, de egy nyolc hónapos kutyakölyök a konyhába zárva végtelenül hosszúnak érzi az időt estig, amikor Marissa végre hazaér.
Sajnos, Marissa kénytelen volt rövidre fogni Taffy veszett ugrándozását. Már elmúlt hét óra, és este nyolcra vacsorameghívása volt. Ralph Hempston, egy befutott szemész, többször is elvitte különböző helyekre. Marissa – bár még nem heverte ki teljesen Rögért – élvezte a művelt Ralph társaságát. Tetszett neki, hogy a férfi elhívja vacsorázni, színházba vagy koncertre anélkül, hogy erőltette volna az ágybabújást. Igazság szerint ez volt az első este, hogy a férfi a saját házába hívta meg, és előre megmondta, nem kettesben lesznek, hanem nagyobb társaság jön össze.
Úgy tűnt, a férfi nem sietteti kapcsolatuk szorosabbá válását, s ő hálás volt ezért, még ha sejtette is, hogy ennek oka valószínűleg az a huszonkét év különbség, ami köztük volt: Marissa harmincegy éves volt, Ralph pedig ötvenhárom.
A furcsa az volt, hogy Ralphon kívül az egyetlen férfi, akivel Marissa Atlantában randevúzott, négy évvel fiatalabb volt, mint ő. Tad Schockley mikrobiológiából védte meg a doktoriját, és ugyanazon az osztályon dolgozott, ahová Marissal végül elhelyezték. A lány abban a pillanatban megtetszett neki, amikor az első héten megpillantotta az ebédlőben. Tad mindenben pontosan az ellenkezője volt Ralph Hempstonnak, aki betegesen félénk volt: még moziba is alig merte elhívni Marissal. Fél tucat alkalommal randevúztak, s szerencsére – akárcsak Ralph – ő sem volt tolakodó.
Marissa gyorsan lezuhanyozott, megtörülközött, azután szinte automatikusan kifestette magát. Egyre jobban szorította az idő: átfutotta a ruhatárát, gyors egymásutánban vetve el a különböző kombinációkat. Nem volt divatbaba, de szeretett jól kinézni. Végül egy selyemblúznál és egy gyapjúpulóvernél állapodott meg, amit karácsonyra kapott. Az volt a véleménye, hogy a pulóver magasítja, mert egészen combközépig leér. Belebújt egy fekete papucscipőbe, azután megnézte magát az állótükörben.
A magasságát kivéve Marissa elégedett volt a külsejével. Az arca nem volt feltűnő, de a vonásai finomak, az apja a “törékeny" jelzőt használta, amikor évekkel ezelőtt megkérdezte tőle, szépnek tartja-e. A szeme sötétbarna volt, hosszú, sűrű szempillával, dús, hullámos hajának színe akár a nemes mahagóni. Tizenhat éves kora óta mindig ugyanúgy hordta: vállhosszúságúra növesztette, és egy teknőccsont hajpánttal szorította le elöl, hogy ne hulljon a homlokába.
Ralph háza autóval alig öt percre volt, de jóval előkelőbb negyedben. Ahogy közelebb ért, a házak egyre nagyobbak lettek, és jól gondozott gyep terült el előttük. Ralph háza hatalmas telken állt, az utcáról elegánsan kanyargó kocsifeljáró vezetett az ajtóig. Az utacska két oldalát azáleák és rododendronok szegélyezték; Ralph szerint látni kell őket tavasszal, hogy az ember elhiggye, milyen gyönyörűek.
Maga a ház kétemeletes volt, viktoriánus stílusban épült, jobb első sarkán nyolcszögletű torony díszelgett. A toronytól indult a hatalmas, de csiricsáré díszítésű tornác végighúzódott a ház elülső részén, és elfordult a bal oldala mentén. A dupla bejárati ajtó fölötti, kör alakú erkély kúpos teteje a torony tetejének párja volt.
A háznak elég ünnepi kinézete volt: minden ablakból áradt a fény. Marissa befordult balra, ahogy Ralph meghagyta neki. Azt hitte, késik egy kicsit, de egyetlen kocsit sem látott.
Ahogy elhaladt a ház mellett, fölnézett a falon éktelenkedő tűzlépcsőre. Erről már beszélt neki Ralph: kesergett, hogy ez az egy dolog, ami nem tetszik neki a házból. De sajnos, nem szedheti lemagyarázta volt –, az előző tulajdonos ott fönn alakította ki a személyzet lakásait, mire a városi építési hivatal kötelezte a tűzlépcső fölszerelésére, s Ralph hiába kérvényezte a tűzlépcső leszerelésének engedélyezését: “ha már ott van, kötelező, hogy ott is maradjon" – érvelt a Hivatal, pedig a fekete vasszerkezet valóban csúf látványt nyújtott a ház fehérre festett falán, ahogy ezt most Marissa is megállapította magában.
Leállította a kocsiját a garázs előtt, aminek ugyanolyan gazdag volt a díszítése, mint magának a háznak. Kopogott a hátsó ajtón, amely egy modern, elölről nem látható épületszárnyba nyílott. Úgy tűnt, senki nem hallja a kopogását. Benézett az ablakon: a konyhában lázas sürgés-forgás. Úgy döntött, nem próbálja meg, nyitva van-e az ajtó, inkább körbesétálta a házat, és csöngetett a bejárati ajtón. Ralph azon nyomban ajtót nyitott, és széles mozdulattal megölelte.
– Köszönöm, hogy korábban átjöttél – mondta, miközben lesegítette a kabátját.
– Korán? – Azt hittem, elkéstem.
– Szó sincs róla – nyugtatta meg Ralph. – Csak fél kilenc utánra várom a vendégeket. – Ralph átvette Marissa kabátját és beakasztotta az előszobaszekrénybe.
A lány meglepődve vette észre, hogy Ralph szmokingot visel. Bár megdicsérte a férfit, milyen jól áll neki a szmoking, zavarba jött.
– Remélem, az alkalomnak megfelelően öltöztem... Nem mondtad, hogy estélyi ruhát kell vennem.
– Nagyszerűen nézel ki, mint mindig. Egyszerűen csak szeretem a szmokingot. Ha van rá ürügyem, mindig felveszem.
Marissa követte, közben újra eszébe jutott, hogy Ralph külsőre maga a megtestesült orvos: erőteljes, bizalomgerjesztő vonások, pontosan a megfelelő helyen őszülni kezdő haj. Átsétáltak a szalonba. A berendezés szép volt, de valahogy hiányzott belőle a fantázia. Egy fekete formaruhába öltözött szobalány éppen előételeket rendezgetett a tálalóasztalkára.
– Itt kezdjük. Az italokat az italpultnál keverik, a nappaliban – mondta Ralph.
A férfi kinyitott egy tolóajtót, és átmentek a nappaliba. Az italpult baloldalt volt. Egy vörös mellényes fiatalember nagy buzgón törölgette a poharakat. A nappaliból nyíló boltíves ajtón keresztül át lehetett látni az ebédlőbe. Marissa észrevette, hogy legalább tizenkét személyre terítettek.
Követte Ralphot az ebédlőn át hátra, az új szárnyba, ahol egy lakószoba volt meg egy konyha. Három-négy ember is szorgoskodott a vacsora elkészítésén;
Miután Ralph meggyőződött róla, hogy minden rendben van, visszavezette Marissát a szalonba. Aztán elmondta: azért kérte meg, hogy korábban jöjjön, mert reméli, hogy elvállalja a háziasszony szerepét. A lány, bár kissé meglepődött – végül is alig öt-hatszor találkoztak eddig –, belement a dologba.
Csengettek. Megérkeztek az első vendégek.
Marissának sajnos, soha nem volt erős oldala a nevek és a hozzájuk tartozó arcok megjegyzése, de dr. Haywardra és feleségére emlékezett a férfi érdekesen ezüstszínű haja miatt. Azután jött dr. Jackson és felesége; az asszony golflabdányi gyémántot villogtatott a kezén. Ezenkívül még egy orvos házaspár nevére emlékezett Marissa: Sandbergékre.
Marissa megilletődött a prémektől és ékszerektől: ezek az emberek bizony nem kisvárosi körzeti orvosok. Megpróbált csevegni a vendégekkel.
Amikor már szinte mindenki a nappaliban ácsorgóit itallal a kezében, ismét megszólalt a csengő. Ralph nem volt a közelben, ezért Marissa nyitott ajtót. Legnagyobb megdöbbenésére Cyrill Dubchek állt az ajtóban, a Vírustani Osztály Különleges Kórokozók Részlegének főnöke.
– Hello, doktor Blumenthal – köszönt Dubchek otthonosan, habozás nélkül napirendre térve Marissa jelenléte fölött.
Marissa láthatóan zavarba jött. Nem számított rá, hogy bárki is eljön a JFK-ból. Dubchek odaadta a kabátját a szobalánynak. Sötétkék olasz öltönyt viselt. Szénfekete, intelligens szemével, olajbarna arcbőrével feltűnő jelenség volt. Vonásai élesek, arisztokratikusak. Végigsimította egyenesen hátrafésült haját, elmosolyodott.
– Örülök, hogy újra látom. Marissa erőtlenül visszamosolygott, és a nappali felé intett a fejével.
– Ott benn van az italpult!
– Hol van Ralph? – érdeklődött Dubchek a vendégektől zsúfolt nappali felé pillantva.
– Valószínűleg a konyhában – válaszolta Marissa.
Dubchek bólintott, és elindult befelé. Közben megszólalt a csengő. Ismét Marissának kellett ajtót nyitnia, s ezúttal még jobban elképedt: Tad Schockley állt előtte.
– Marissa? – kiáltott fel Tad őszinte csodálkozással.
Marissa megpróbálta összeszedni magát, nem akarta, hogy bárki is észrevegye kellemetlen meglepődését.
– Honnan ismered dr. Hempstont? – kérdezte.
– Csak az értekezletekről – válaszolta Tad. – Meglepődtem, amikor a levelesládámban megtaláltam a meghívását. De hát megengedhetem én magamnak, hogy elmulasszak egy ingyenvacsorát? Hát olyan nagy az én fizetésem? – szellemeskedett Tad.
– Tudtad, hogy Dubchek is jön? – kérdezte Marissa szinte vádló hangon.
Tad megrázta a fejét. – Na és akkor mi van, hogy eljött? – Benézett az ebédlőbe, azután fölpillantott az emeletre vezető lépcsőre. – Gyönyörű ház, a mindenit!
Marissa akaratlanul is elmosolyodott. A pirospozsgás, rövid szőke hajú, kölykös kinézetű Tadről senki sem gondolta volna, hogy az orvostudományok doktora. Kordbársony zakót, szövet nyakkendőt és olyan kopott szürke flanelnadrágot viselt, hogy akár valódi farmernek is nézhette az ember.
– Nahát! Honnan ismered te dr. Hempstont? – kérdezte.
– Csak barátok vagyunk – tért ki Marissa a kérdés elől, a nappali felé terelve Tádét.
Most, hogy minden vendég megérkezett, Marissa úgy érezte, eljöhet a bejárati ajtótól. Kért egy pohár fehérbort az italpultnál, és megpróbált elvegyülni a meghívottak között. Még mielőtt a vendégeket átinvitálták volna az ebédlőbe, Marissa azon kapta magát, hogy dr. Sandberggel és a Jackson házaspárral beszélget.
– Isten hozta Atlantában, kisasszony – mondta dr. Sandberg, és Marissa felé mosolyogva megemelte a poharát.
– Köszönöm! – válaszolta a lány, s közben azon igyekezett, hogy ne folyton Mrs. Jackson gyémántgyűrűjét bámulja.
– Hogy határozta el, hogy a JFK-ba jön? – érdeklődött dr. Jackson. Mély, zengő orgánuma volt. Nemcsak külsőleg hasonlított Charlton Hestonra: ha a hangját is hallotta az ember, egy percig sem kételkedett benne, hogy el tudná játszani Ben Hurt.
Marissa a férfi mélykék szemébe nézve azon töprengett, vajon mit is válaszolhat e látszólag ártatlan kérdésre. Abban biztos volt, hogy egy szóval sem fogja említeni váratlanul Los Angelesbe távozott szerelmét, no meg azt sem, hogy emiatt akart új helyre költözni. A JFK-nál az embertől egészen más szellemű választ várnak.
– Érdekel a közegészségügy – hazudta. – Mindig nagy hatást gyakoroltak rám az egészségügyi detektívekről szóló sztorik. – Ez a kijelentés legalább igaz volt. – Elegem lett abból, hogy csöpögő orrokba meg váladékozó fülekbe kukucskáljak.
– A gyermekgyógyászat a szakterülete – mondta dr. Sandberg. Nem kérdés volt ez, hanem kijelentés.
– A bostoni Gyermekkórházban dolgoztam – tette hozzá Marissa, Kicsit mindig zavarban volt, ha pszichiáterekkel beszélgetett. Állandóan az jutott az eszébe: lehet, hogy pontosabban tudják analizálni az indítékait, mint ő maga, hiszen “átlátnak" rajta. Marissa voltaképp azért választotta az orvosi pályát, mert nem akart lemaradni a bátyjai mögött apja szemében.
– Mi a véleménye a klinikai munkáról? – érdeklődött dr. Jackson. – Megfordult a fejében valaha, hogy praktizáljon?
– Hát persze – válaszolta Marissa.
– És hogy képzeli ezt? Mik a tervei? – folytatta a faggatást dr. Jackson, észre sem véve, hogy mindjobban zavarba hozza Marissal. – Egyedül akar majd dolgozni vagy egy csoport tagjaként a klinikán?
– Fáradjatok az asztalhoz! – hallatszott Ralph hangja a társalgás zaján át.
Marissa megkönnyebbült, amikor dr. Jackson és dr. Sandberg megfordult, hogy megkeresse a feleségét. Egy pillanatig úgy érezte magát, mint aki kihallgatáson van.
Az ebédlőben Ralph az asztal egyik végén foglalt helyet, Marissal a másik végére ültette. A lány jobbján dr. Jackson ült, aki, hál' istennek, elfeledkezett a klinikai munkára vonatkozó kérdéseiről. Bal oldali szomszédja az ezüsthajú dr. Hayward volt.
Vacsora közben mind nyilvánvalóbbá vált, hogy Marissa az atlantai orvostársadalom krémjével ül egy asztalnál. A vendégek nem pusztán orvosok voltak, hanem a város legsikeresebb, magánpraxist folytató specialistái. Csak Cyrill Dubchek, Tad és jómaga volt kivétel.
Néhány pohár jó bor után Marissa a szokottnál beszédesebbé vált. De csakhamar ismét zavarba jött, amikor észrevette, hogy az egész asztal a Virginiában töltött gyermekkoráról szóló történeteit hallgatja. Gyorsan megfogadta magában, hogy ezután csak hallgatni fog meg mosolyogni. Megkönnyebbült, amikor a beszélgetés átterelődött az amerikai egészségügy siralmas állapotára, arra, hogy miként kezdik ki az átalánydíjas egészségügyi szolgáltatást nyújtó társaságok a magánpraxis alapjait. Amint felidézte magában a prémeket és drágaköveket, Marissának egyáltalán nem volt olyan érzése, hogy a jelenlevők túlságosan megszenvednék ezt.
– Mi a helyzet a JFK-nál? – érdeklődött dr. Hayward, az asztal túloldalán ülő Cyrillre nézve. – Nálatok is vannak költségvetési megszorítások?
A kérdezett cinikusan fölnevetett, szája körül mély ráncok jelentek meg. – Évről évre meg kell küzdenünk a Gazdálkodási és Költségvetési Hivatallal és a Képviselőház Költségvetési Bizottságával. Ötszáz státust veszítettünk el csak azért, mert le kellett faragnunk a kiadásainkat.
Dr. Jackson megköszörülte a torkát.
– Mi történne, ha súlyos influenzajárvány törne ki, amilyen például az 1917-1918-as országos járvány volt? Tételezzük fel, hogy a te osztályod is kap feladatot, van elég- embered ilyen esetre?
– Ez egy sor változótól függ – vonta meg a vállát Cyrill. – Ha a törzs nem mutálja a felszíni antigénjeit, és probléma nélkül tenyészthető szövetkultúrában, elég gyorsan ki tudnánk fejleszteni a vakcinát. Hogy milyen gyorsan, azt nem tudnám pontosan megmondani. Tad?
– Kábé egy hónap alatt – mondta Tad –, ha szerencsénk van. Ahhoz, hogy olyan mennyiséget állítsunk elő, ami jelentősen visszafogja a járvány terjedését, még több idő kellene.
– Eszembe jut a nagy melléfogás a sertéspestissel, pár évvel ezelőtt – szólt közbe dr. Hayward.
– Az nem a JFK hibájából történt – védekezett Cyrill. – Nem volt kétségünk a Fort Dixben megjelent törzset illetően. Hogy miért nem terjedt el, azt csak találgatni lehet.
Marissa egy kezet érzett a vállán. Megfordult, és látta, hogy az egyik fekete ruhás pincérlány áll mögötte.
– Doktor Blumenthal? – kérdezte suttogva a lány.
– Igen.
– Önt kérik a telefonhoz.
– Engem?
Marissa az asztal túlsó végén ülő Ralphra pillantott, de az túlságosan belemerült a beszélgetésbe Mrs. Jacksonnal. Marissa elnézést kért asztalszomszédaitól, majd követte a lányt. Ekkor már szinte biztos volt benne: a JFK lesz az. Összeszorult a gyomra, mint bennlakó orvos korában, amikor először hívták beteghez éjszaka. Végül is készenlétben van, és előírás szerint leadta Ralph telefonszámát. Senki más nem tudja, hogy itt van.
– Doktor Blumenthal? – kérdezte a JFK-központban a kezelő, amikor Marissa felvette a kagylót. Bekapcsolták az ügyeleteshez.
– Gratulálok – kezdte az joviálisán. – Segélykérést kaptunk járványügyben. A kaliforniai állami járványfelügyelő hívott bennünket: segítséget kér a JFK-tól egy Los Angeles-i esethez. Valamilyen ismeretlen, de minden jel szerint súlyos fertőző betegség tört ki a Richter Klinikán. Azonnal intézkedtünk: helyet foglaltunk magának egy Delta-járatra, ami éjjel egy óra tízkor indul. A Tropic Motelben foglaltunk magának szobát. A neve után ítélve nem is lehet olyan rossz hely. Nem igaz? – próbált kedélyeskedni az ügyeletes, de Marissa “nem vette a lapot".
– Van valamilyen kérdése? – folytatta a férfi.
– Nem, köszönöm – válaszolta Marissa.
Visszatette a kagylót, de egy percig még a telefonon tartotta a kezét, mert a lélegzete is elállt. Egyáltalán nem érezte felkészültnek magát. Azok a szegény, gyanútlan kaliforniaiak azért hívták fel a JFK-t, mert azt remélik, hogy járványtani szakembert kapnak; ehelyett ő, Marissa Blumenthal állít majd be hozzájuk. Teljes százötvenöt centijével... Visszament az ebédlőbe, motyogott valami mentegetőzés-félét Ralphnak, elnézést kért egy-két újdonsült ismerősétől, és elbúcsúzott.

2. FEJEZET

Január 21.

Már pirkadt, mire Marissa bőröndjeit meghozta a poggyászszállító szalag. A lány kibérelt az egyik repülőtéri autókölcsönzőtől egy furgont, bepakolta a holmiját, majd elindult a Tropic Motel felé, miután a repülőtéri információtól pontos eligazítást kapott, merre is találja meg az autósszállót.
Amikor bejelentkezett a motelba, megint eszébe jutott Roger. Nem, nem fogja felhívni! Ezerszer is megfogadta a gépen.
A motel lepusztult országúti bodegának bizonyult, de ez nemigen zavarta a lányt, úgysem marad ott sokáig, gondolta.
Megmosta a kezét és az arcát, megfésülködött, visszatette a hajpántját. Nem lévén több ürügye, hogy halogassa az indulást, visszament a bérelt kocsihoz, és elindult a Richter Klinikára. Ahogy fogta a kormányt, érezte, hogy nedves a tenyere.
A klinika épületeit könnyű volt megtalálni az egyik főút mentén; e kora reggeli órában alig volt kocsi az utakon. Marissa behajtott az egyik parkológarázsba. elvette a parkolójegyet. A bejárathoz közel talált helyet.
Az egész komplexum modern volt, beleértve a garázst, a klinika irodaépületét és azt a hétemeletes házat, amelyről Marissa feltételezte, hogy a kórház. Kiszállt a kocsiból, kinyújtózkodott, azután kivette az aktatáskáját. A táskában az előkészítő tanfolyam vírustanóráinak jegyzetei voltak – mintha bármiféle segítséget jelenthettek volna számára! –, egy jegyzettömb, ceruzák, egy kisebb diagnosztikai vírustan-tankönyv, egy tartalék rúzs és egy csomag rágógumi. Még viccnek is rossz.
Marissa belépett, és nyomban megérezte az ismerős kórházszagot: valahogy megnyugtatta a fertőtlenítőszerek szaga, egyszeriben otthon érezte magát. Talált egy információs ablakot, de senki nem volt odabent. Megkérdezett egy takarítómunkást, aki a padlót mosta fel, hogyan jut el a kórházi szárnyba. A férfi a padlón végigfutó vörös csíkra mutatott. Marissa a csíkot követve megtalálta az ügyeleti szobát. Nem sok aktivitás látszott a kórháznak ezen a részén: néhány beteg ült a várószobában, a központi betegirányító pult mögött csak két nővér volt szolgálatban. Marissa lehívatta az ügyeletes orvost, és bemutatkozott neki.
– Ó, nagyszerű! – kiáltott az fel lelkesen. – Nagyon örülünk, hogy itt van! Doktor Navarre egész éjszaka várta magát. Rögtön idehívom.
Marissa szórakozottan babrált néhány gemkapcsot. Amikor fölnézett, észrevette., hogy a két nővér őt bámulja. Rájuk mosolygott, mire azok visszamosolyogtak.
– Kér egy kávét? – kérdezte a magasabbik.
– Köszönöm, nagyon jólesne – válaszolta Marissa. A szorongás mellett egyre jobban kezdte érezni, hogy csak két óra nyugtalan alvásra jutott ideje idefelé a repülőgépen.
A forró kávét kortyolgatva Marissa felidézte magában a Berton Roueche orvosi detektívtörténeteket, amiket a New Yorkerben olvasott. Szerette volna; ha egy olyan esettel találkozik, amilyet John Snow; a modern járványtan atyja oldott meg: Snow azzal, hogy deduktív módon izolálta az egyik londoni kutat mint a fertőzés forrását, megakadályozta egy nagyvárosi kolerajárvány kitörését. Snow teljesítményében az volt a nagyszerű, hogy mindez azelőtt történt, mielőtt a betegségek baktériumok által történő terjesztésének elmélete elfogadottá vált volna. Csodálatos lenne, ha ő is ilyen kézenfekvő eset felderítésében vehetne részt...
Kinyílt az ügyeleti szoba ajtaja, és megjelent egy magas, jóképű, fekete hajú férfi. Az erős fényben pislogva egyenesen Marissához sietett. A szája széles mosolyra húzódott.
– Doktor Blumenthal! El sem tudja képzelni, menynyire örülünk, hogy itt van!
Ahogy kezet ráztak, dr. Navarre lenézett Marissára. Most, hogy közvetlenül mellette állt; kissé meglepte a lány apró termete, fiatalos külseje. Udvariasságból megkérdezte, milyen volt a repülőút, és hogy nem. éhes-e.
– Köszönöm, jól utaztam, és nem vagyok éhes. Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha rögtön munkához látnánk – mondta Marissa.
Dr. Navarre készséggel egyetértett. Miközben a kórház tanácsterme felé tartottak; elmondta magáról, hogy ő a belgyógyászati osztály vezetője. A hír nem növelte Marissa önbizalmát: dr: Navarre minden bizonnyal százszor annyit tud a fertőző betegségekről, mint jómaga.
Dr. Navarre intett Marissának, hogy üljön le a kerek tárgyalóasztalhoz, azután felvette a telefont és tárcsázott. Miközben a telefon kicsengett, gyorsan elmondta a lánynak, hogy dr. Spencer Cox, az állami járványfelügyelő meghagyta neki, feltétlenül beszélni akar telefonon Marissa Blumenthallal, amint megérkezik.
Dr. Cox hangján hallatszott, éppen annyira örül Marissa megérkezésének, mint dr. Navarre. Elmondta, hogy a San Franciscó-i öböl környékén májgyulladásjárvány tört ki; ami szerintük kapcsolatba hozható az AIDS-szel, annyi a dolguk mostanság, hogy azt se tudják, hol a fejük.
– Doktor Navarre bizonyára elmondta magának, hogy a Richter Klinikán egyelőre csak heten kapták meg a betegséget – így doktor Cox.
– Még nem beszéltünk még mindent részletesen... – tért ki a közvetlen nemleges válasz elől Marissa
– Csak beszéljenek meg mindent alaposan – mondta dr. Cox. – Nekünk majdnem ötszáz fertőző májgyulladásos betegünk van. Bizonyára megérti, hogy most sajnos nem tudok odamenni.
– Természetesen – felelte Marissa.
– Sok szerencsét – búcsúzott dr. Cox. – Egyébként mióta dolgozik a JFK-nál?
– Nem túl régóta – vallotta be Marissa.
Dr. Cox egy kis ideig hallgatott. – Nos, számoljon majd be a fejleményekről! – mondta, majd rögtön letette a kagylót.
– Szeretném tájékoztatni a helyzetről –, váltott át dr. Navarre a konzíliumokon használatos; hűvösen tárgyilagos hangra, és előhúzott a zsebéből néhány kartotékcédulát. – Hét személy kapta meg a szóban forgó, diagnosztizálatlan, de minden jel szerint súlyos, lázzal járó betegséget, ami a páciensek legyengülésével és több szervrendszerre. kiterjedő tünetegyüttessel jár. Az első beteg, akit kórházba kellett szállítanunk, maga doktor Richter volt; a klinika egyik alapítója. A következő egy nőbeteg a nyilvántartóból. – Dr. Navarre kártyaként kirakosgatta az asztalra a katalóguscédulákat. Minden egyes cédula egy-egy beteget jelentett, Az orvos a megbetegedések jelentkezésének sorrendjében rakta ki őket.
Marissa óvatosan kinyitotta az aktatáskáját – nehogy dr. Navarre megláthassa, mi van benne –, elővette a jegyzettömbjét meg egy ceruzát. Gyorsan fölidézte magában a pár napja befejezett tanfolyamon tanultakat: az információt áttekinthető kategóriákba kell rendezni. Először is, ami a betegséget illeti: valóban valami új kór ez? Tényleges problémával állunk szemben? Ezek a kérdések az alapszintű statisztika kategóriájába tartoztak. Marissa tudta, hogy jellemeznie kell a betegséget, még ha nem is képes pontos diagnózist felállítani. A következő lépés a megbetegedést elősegítő azon tényezők meghatározása, amelyek az áldozatoknál előfordulnak: kor, nem, egészségi állapot, étkezési szokások, hobbik stb. Ezt követi annak meghatározása, hogy mikor, milyen helyen és körülmények között jelentkeztek az első tünetek az egyes betegeknél, így azonosíthatók azok az elemek, amelyek közösek. Ezután jön a betegség továbbadásának kérdése, ami elvezethet a fertőzést közvetítő közeghez. Végül ártalmatlanná kell tenni a vírusforrást. Mindez annak idején a tanfolyamon milyen egyszerűen hangzott, de Marissa már akkor is tudta, hogy a probléma megoldása még egy olyan tapasztalt szakember számára sem lenne könnyű, mint amilyen Dubchek.
Marissa megtörölte izzadt tenyerét a szoknyájában, és ismét kézbe vette a ceruzáját, és az üres papírra meredt. – Nos, mivel nem állítottak fel diagnózist, mire gyanakszanak? – kérdezte bátortalanul.
– Mindenre – válaszolta dr. Navarre.
– Influenza? – kérdezte Marissa, remélve, hogy a feltételezés nem hangzik túlságosan primitívnek.
– Aligha – válaszolta dr. Navarre. – A betegeknek vannak ugyan légzőszervi zavaraik, de nem dominánsak; és a szerológiai vizsgálatok sem mutattak ki influenzavírust a hét beteg egyikénél sem. Nem tudjuk, milyen betegségről van szó, de semmiképpen sem influenzáról.
– Van valami elképzelésük? – kérdezte Marissa.
– Többnyire negatívak – közölte dr. Navarre. – Bármit is vizsgáltunk, negatív eredményt kaptunk: a vér-, vizelet-, nyál-, ürülék-, sőt még a gerincvelőfolyadék-kultúrák is negatívnak bizonyultak. Eszünkbe jutott, hátha maláriáról van szó, és kezeltük is ellene a betegeket, bár a vérmintákban nem találtunk kórokozókat. Sőt még tífusz ellen is kaptak gyógyszert, tetracilint és chloramphenicolt egyaránt – bár a kultúrákat negatívnak találtuk. De – akárcsak a malária elleni gyógyszerek esetében – semmiféle hatást nem értünk el. A betegek egyre rosszabbul vannak, bármivel is próbálkozunk.
– Bizonyára vannak eltérő diagnózisok is... – próbálkozott Marissa.
– Természetesen – válaszolta dr. Navarre. – Egy sor fertőzőbetegség-specialistát kértünk fel konzíliumra. Abban egyetértenek, hogy vírusfertőzésről van szó, bár egyelőre kevéssé tartják valószínűnek a leptospirózist. – Dr. Navarre keresgélt a kártyái között, végül kihúzott egyet. – Aha, itt vannak a különféle diagnózisok: leptospirózis, amint említettem, sárgaláz, trópusi náthaláz, mononukleózis vagy – csakhogy semmi ne maradjon ki – valamilyen egyéb vírusos bél- vagy mirigyfertőzés. Mondanom sem kell, ugyanannyi eredményt sikerült elérnünk a diagnózis terén, mint a kezelésben.
– Mióta fekszik doktor Richter a kórházban? – kérdezte Marissa.
– Ma ötödik napja. Azt hiszem, látnia kell a betegeket, hogy fogalma legyen róla, mivel van dolgunk. – Dr. Navarre anélkül, hogy megvárta volna Marissa válaszát, felállt. A lánynak szednie kellett a lábát, hogy lépést tudjon tartani vele. Keresztülmentek néhány lengőajtón, azután beléptek a kórházépületbe. Marissa kénytelen volt bevallani magának – bármilyen ideges volt is –, hogy a pazar szőnyegek, a kényelmes bőrfotelek egy-egy folyosóforduló tágasabb alkóvjában, a dús szobanövények szép kerámiatartókban kellemes benyomást tettek rá: az egész berendezés szinte hotelszerűen elegáns volt.
Belépett a liftbe dr. Navarre nyomában, aki bemutatta egy altatóorvosnak. Marissa viszonozta az orvos üdvözlését, de a gondolatai másutt jártak. Biztos volt benne: ha most megnézi a betegeket, annak semmi haszna nem lesz, kivéve, hogy többé nem tudja majd “kívülállóként" szemlélni az esetet. Ez persze eszébe sem jutott, amikor Atlantában az előkészítő tanfolyamra járt. Ekkor már érezte, hogy igen súlyos problémával került szembe.
Megérkeztek az ötödik emeleti nővérszobába. Dr. Navarre minden sietség nélkül bemutatta Marissal az éjszakás nővéreknek, akik épp a váltáshoz készülődtek.
– Mind a hét beteg ezen az emeleten van – mondta dr. Navarre. – A legképzettebb személyzetet osztottuk ide be. A válságos állapotban levő két beteget külön fülkékben helyeztük el az intenzív osztályon, ott szemben, a folyosó túloldalán. A többiek külön szobát kaptak. Itt vannak a fejlapok – csapott nyitott tenyérrel egy halom papírra, ami ki volt készítve a pultra. – Feltételezem, hogy először doktor Richterét szeretné látni. – Dr. Navarre átnyújtotta dr. Richter fejlapját.
Marissa először az életfunkciós grafikonokat tartalmazó lapot nézte meg. Ebből kitűnt, hogy a kórházban töltött ötödik nap kezdete óta csökken a doktor vérnyomása, és emelkedik a hőmérséklete. Ez bizony nem jó. Gyorsan átfutotta a fejlapot. Természetesen tisztában volt vele, hogy később majd tüzetesebben tanulmányoznia kell, de néhány futó bepillantás is meggyőzte, hogy a fejlapot igazi profik készítették: a laboratóriumi vizsgálatok mindenre kiterjedtek; ő maga biztosan nem tudta volna így összeállítani, gondolta csüggedten, majd – ki tudja, miért – visszalapozott a fejlap “Kórtörténet" című részéhez. És itt szemet szúrt neki, hogy hat héttel a tünetek megjelenése előtt dr. Richter a kenyai Nairobiban járt egy szemészkongresszuson... Ez fölkel tette Marissa érdeklődését. Tovább olvasott: egy héttel a betegség kitörése előtt dr. Richter San Diegóban részt vett egy szemhéj sebészettel foglalkozó konferencián; két nappal kórházba kerülése előtt megharapta egy Cercopithecus aetiops: Marissának fogalma sem volt róla, miféle szerzet lehet az. Megkérdezte dr. Navarrét.
– Egy majomfajta – mondta dr. Navarre. – Doktor Richter állandóan tart belőlük néhányat, a szemherpesz kutatásaihoz használja őket.
Marissa bólintott. Ismét szemügyre vette a laboreredményeket: a páciensnek alacsony volt a fehérvérsejtszáma, az ESR-je és a thrombocytaszáma. Más laboratóriumi eredmények azt mutatták, hogy problémái vannak a vese- és májfunkcióval is. Még az EKG-ja is kisebb rendellenességekről árulkodott. Dr. Richter súlyos állapotban volt.
Marissa letette a fejlapot a pultra.
– Felkészült? – kérdezte dr. Navarre.
Bár bólintott, hogy igen, Marissa jobb szerette volna elhalasztani a beteggel való találkozást. Nem ringatta magát abban a hitben, hogy majd felfedez valami eddig észrevétlen, de lényeges külső jegyet, aminek köszönhetően megoldódik a rejtély. Egyelőre jószerével puszta formalitás a beteg megszemlélése – ámbár sajnos nem is veszélytelen vállalkozás. Kényszeredetten követte dr. Navarrét.
Beléptek az intenzív osztályra: a háttérben felfedezte a jól ismert, bonyolult elektronikus berendezéseket. A betegek mozdulatlanul feküdtek a rájuk erősített vezetékek és műanyag csövek szövevényében. Alkoholszag érződött, a helyiséget betöltötte a lélegeztetőgépek hangja és az EKG-berendezések zümmögése. Ahogy más kórházakban is látta, a szokásosnál jóval több ápolónő sürgött-forgott a betegek körül.
– Ebben a kis szobában különítettük el doktor Richtert – állt meg dr. Navarre egy zárt ajtó előtt. Az ajtó bal oldalán levő ablakon keresztül Marissa ki tudta venni a beteg körvonalait. Az intenzív osztályon fekvő többi beteghez hasonlóan az intravénás palackok erdeje függött fölötte. A háttérben egy EKG-berendezés képernyője villódzott, rajta folyamatosan ugrált a szívműködést jelző fénypont.
– Azt hiszem, jobb lesz, ha maszkot és köpenyt vesz – mondta dr. Navarre. – Természetesen minden betegnél elrendeltük az elkülönítéskor szokásos óvintézkedéseket.
– Az óvatosság sosem árt – válaszolta Marissa. Nagyon szerette volna, ha a hangján nem érződik, milyen lelkesen fogadja az ötletet. Ha rajta múlik, legszívesebben egy műanyag burok védelmében lépett volna a helyiségbe. Belebújt a köpenybe, azután sapkát, maszkot, csizmát, sőt még gumikesztyűt is vett. Dr. Navarre ugyanezt tette.
Marissa öntudatlanul is igyekezett aprókat lélegezni, amikor a beteg fölé hajolt. Dr. Richter olyan benyomást keltett, mint aki már a végét járja. Az arca beesett, hamuszürke, a szeme mélyen besüllyedt üregébe. Arca jobb oldalán horzsolás, az ajka cserepesen száraz, a fogaira alvadt vér száradt.
Marissa hosszasan szemlélte a súlyosan beteg férfit. Nem tudta, mitévő legyen, de tudat alatt érezte, hogy tennie kell valamit, hiszen dr. Navarre szinte kérdő tekintettel csügg rajta, lesi minden mozdulatát.
– Hogy érzi magát? – kérdezte Marissa. Abban a pillanatban, ahogy kimondta, már meg is bánta: a kérdés buta és fölösleges. Mindazonáltal dr. Richter Marissára vetette tekintetét. A lány bevérzéseket vett észre a szeme fehérjén.
– Nem jól – vallotta be rekedt suttogással dr. Richter.
– Igaz, hogy egy hónapja Afrikában volt? – kérdezte a lány. Le kellett hajolnia, hogy megértse, amit a beteg mond. Szívből sajnálta a férfit.
– Hat héttel ezelőtt – mondta dr. Richter.
– Megérintett valamilyen állatot? – érdeklődött Marissa.
A válaszra egy ideig várnia kellett, míg a férfi összegyűjtötte az erejét.
– Nem. Nagyon sokat láttam, de egyikhez sem értem hozzá.
– Érintkezett bárkivel is, aki beteg volt? Dr. Richter megrázta a fejét. Nyilvánvaló volt, hogy nehezére esik a beszéd. Marissa fölegyenesedett, és a páciens jobb szeme alatti horzsolásra mutatott. – Van róla valami fogalma, hogy mi ez? – kérdezte dr. Navarrétől. Az orvos bólintott.
– Két nappal azelőtt, hogy megbetegedett, kirabolták az utcán. Elesett és fölhorzsolta az arcát a földön.
– Szegény... – sajnálkozott Marissa. Micsoda balszerencse üldözi ezt az embert, gondolta. – Azt hiszem, egyelőre eleget láttam – tette hozzá rövid hallgatás után.
Az ajtó mellett, amin keresztül visszamentek az intenzív osztályra, jókora állványon műanyag zsák lógott. Marissa és dr. Navarre lehámozták magukról a védőfelszerelést, és visszamentek az ötödik emeleti nővérszobába. Marissa feltűnő lelkesedéssel mosta a kezét a csapnál.
– Mi van a majommal, ami doktor Richtert megharapta? – érdeklődött.
– Karanténba helyeztük – válaszolta dr. Navarre.
– Minden lehetséges laboratóriumi vizsgálatot elvégeztünk, de úgy tűnik, egészséges.
Ezek szerint mindenre gondoltak. Marissa felvette dr. Richter fejlapját, mert kíváncsi volt rá, szerepel-e a tünetek között a beteg szemfehérjen látott bevérzés. Szerepelt.
Marissa mély lélegzetet vett, és dr. Navarréra nézett, aki várakozással telt tekintettel figyelte. – Nos – közölte bizonytalanul –, rengeteg munkám lesz a fejlapokkal. – Hirtelen eszébe ötlött, hogy olvasott egy “vírusos vérzéses láz" nevű betegségkategóriáról. Ezek a betegségek igen ritkák voltak, de halálosak, és közülük sok Afrikából származott. Remélve, hogy kiegészítheti a klinika orvosai által felállított feltételes diagnózisok körét, megemlítette a lehetőséget.
– Már felmerült a VVL – mondta dr. Navarre. – Ez volt az egyik oka, hogy sietve kapcsolatba léptünk a JFK-val.
Ennyit a “zebra" diagnózisról – jutott Marissa eszébe az orvosok körében elterjedt szellemes mondás: miszerint ha az ember patkódobogást hall, lovakat várjon, ne pedig zebrákat.
Nagy megkönnyebbülésére dr. Navarrét elhívták egy sürgős esethez.
– Igazán sajnálom – szabadkozott a férfi –, de szükség van rám az ügyeleten. Volna még valami észrevétele?
– Azt hiszem, helyes lenne, ha szigorítanánk a betegek elkülönítését. Önök már átköltöztették őket a kórháznak ebbe a részébe. Szerintem egy teljesen elkülönített szárnyban kellene őket elhelyezni, és teljes egészében elzárni őket a külvilágtól. Legalábbis addig, ameddig nincs valami fogalmunk arról, mennyire fertőző a betegség.
Dr. Navarre Marissára meredt. A lány egy pillanatig azon törte a fejét, vajon mire gondolhat. Végül a férfi megszólalt:
– Tökéletesen igaza van!
Marissa a nővérszoba mögötti kis helyiségbe vitte a hét fejlapot. Gondosan végigolvasta valamennyit. Megtudta, hogy dr. Richteren kívül még négy nő és két férfi kapta meg feltételezetten ugyanazt a betegséget. Tehát valamiképp mindegyiküknek közvetlen kapcsolatba kellett kerülnie valamelyik betegtársával vagy ugyanazzal a fertőzésforrással – vonta le a következtetést. Marissa újra és újra elmondta magában: egy kiszállás során – különösen, ha az az első – arra kell törekedni, hogy annyi információt gyűjtsön össze az ember, amennyit csak tud; azután továbbítani kell az adatokat Atlantába. Visszalapozott dr. Richter fejlapjához, és az első betűtől az utolsóig újra elolvasta, az ápolónők feljegyzéseivel együtt. A noteszában külön lapra feljegyzett minden olyan információt, amely bármiféle jelentőséggel bírhatott, beleértve azt a tényt is, hogy a férfinál vérhányás is előfordult. Ez bizony nem arra vall, hogy influenzáról lenne szó. Miközben dolgozott, újra és újra eszébe jutott, hogy dr. Richter hat héttel azelőtt Afrikában volt. Bizonyára jelentősége van ennek a ténynek, még akkor is, ha a szimptómákat figyelembe véve egy hónapos lappangási időszak valószínűtlennek tűnt; kivéve persze, ha a férfinak maláriája van, de ez a betegség minden jel szerint nem malária. Vannak aztán olyan vírusos betegségek – például az AIDS –, amelyeknek hosszabb a lappangási idejük; de az AIDS nem akut vírusos megbetegedés. Az ilyen megbetegedések lappangási időszaka egy hét körül szokott lenni – plusz-mínusz néhány nap. Marissa nagy gonddal böngészte végig az összes táblázatot, amely a betegek korára, nemére, életvitelére, foglalkozására és környezetére vonatkozó különféle adatokat összesítette, és a noteszában egy-egy külön lapra följegyezte mindazt, amit az egyes betegekről megtudott. Elég gyorsan rájött, hogy egymástól eléggé különböző emberek csoportjával van dolga. Dr. Richter mellett a betegek közt volt egy orvosírnok, aztán egy másik nő, aki a Richter Klinika betegnyilvántartásán dolgozott, továbbá két háztartásbeli, egy vízvezeték-szerelő, egy biztosítási ügynők és egy ingatlanügynök. Úgy tűnt, nem sok remény van rá, hogy valami közöset fedez fel egy ennyire eltérő személyekből álló csoportban – pedig valamennyiüknek kapcsolatba kellett kerülniük egy közös fertőzésforrással.
A fejlapokat olvasva Marissa alaposabban megismerte a szóban forgó betegség kórképét. A jelek szerint minden átmenet nélkül kezdődött, heveny fejfájással, izomfájdalmakkal és magas lázzal. A betegeknél hasi fájdalmak, hasmenés, hányás, torokgyulladás, köhögés és mellkasi fájdalmak léptek fel különböző kombinációban. Marissa megborzongott arra a gondolatra, hogy az egyik beteget már testközelben látta.
Megdörzsölte a szemét: égett az álmatlanságtól. Ideje volt megnézni a többi beteget is, akár volt kedve hozzá, akár nem. Sok volt a fehér folt, különösen azt illetően, mit csináltak az egyes személyek a betegség kitörését közvetlenül megelőző napokban.
Az orvosírnoknővel kezdte, aki a dr. Richter szóbája melletti helyiségben feküdt az intenzív osztályon, s azzal a beteggel fejezte be, aki utoljára került kórházba. Minden egyes beteg előtt gondosan új védőruházatot öltött. Mindegyik beteg súlyos állapotban volt, s egyik sem mutatott sok kedvet a társalgásra. Marissa ennek ellenére feltette nekik a listáján szereplő kérdéseket: elsősorban azt szerette volna kideríteni, hogy a betegek közül ismerte-e valaki a másikat. A válasz mindig nemleges volt, kivéve, amikor dr. Richter után érdeklődött: őt mindannyian ismerték, és kivétel nélkül előfizetői voltak a Richter Klinika egészségvédelmi programjának. A válasz oly kézenfekvő volt, hogy Marissa csodálkozott, miért nem tűnt még fel eddig senkinek. Maga dr. Richter lehetett az, aki a többieket megfertőzte, s ő kapcsolatba kerülhetett az orvosírnoknővel is. Megkérte az osztályos nővért, hozassa fel "valamennyi beteg kartotékját a járóbeteg-rendelésről.
Miközben várakozott, dr. Navarre hívta fel telefonon.
– Attól tartok, van egy újabb esetünk – közölte. – Az egyik laboránsunk. Az ügyeleten helyeztük el. Nem akar lejönni?
– Elkülönítették?
– Amennyire idelent lehetőség van rá – válaszolta dr. Navarre. – Az ötödik emeletet rendezzük be karanténnak. Amint készen van, minden beteget átviszünk oda.
– Minél előbb, annál jobb – mondta Marissa. – Azt javaslom, egyelőre függesszenek fel minden nem feltétlenül szükséges laboratóriumi vizsgálatot.
– Részemről semmi akadálya – állt rá dr. Navarre. – Akarja látni a fiút?
– Máris indulok.
Miközben az ügyeleti részleg felé ment, Marissa nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy súlyos járvány van kitörőben. Ami a laboránst illeti, két, egyaránt riasztó lehetőséggel lehet számolni: az egyik, hogy a fiú ugyanúgy kapta el a betegséget, mint a többiek, vagyis valamilyen aktív vírusforrástól, amely a Richter Klinikán található; a másik – s Marissa szerint a valószínűbb –, hogy akkor fertőződött meg, amikor a betegek valamelyikétől származó anyaggal dolgozott.
Az ügyeleten dolgozó orvosok egy pszichiátriai rendelésre szolgáló szobácskában helyezték el az új beteget. Az ajtón “Belépni tilos!" tábla. Marissa átfutotta a laboráns fejlapját. A férfi huszonnégy éves volt, Alan Moyersnek hívták, 39,7 fokos láza volt. Marissa védőköpenyt, maszkot, sapkát, kesztyűt és csizmát húzott, mielőtt belépett volna a szobába. A beteg üveges tekintettel nézett rá.
– Tudom, hogy nem érzi valami jól magát – kezdte Marissa.
– Mintha teherautó ment volna keresztül rajtam – válaszolta Alan. – Soha nem éreztem ilyen rosszul magam, még tavaly sem, amikor influenzás voltam.
– Mi volt az, amit először észlelt magán?
– A fejfájás – tapogatta meg Alan a halántékát. – Itt, ahol most is érzem. Rettenetes. Nem tudna adni valamit rá?
– És a hidegrázás?
– Igen, ahogy a fejfájás elkezdődött, jött a hidegrázás is.
– Történt valami rendkívüli magával a múlt héten a laborban?
– Mire gondol? – kérdezte Alan és behunyta a szemét. – Én nyertem a fogadást, amit a Lakers legutolsó meccsére kötöttünk.
– Inkább szakmai dolgok érdekelnének. Nem harapta meg valamilyen állat?
– Nem. Soha nem dolgozom állatokkal.
– És dr. Richter? Ismeri őt?
– Persze. Mindenki ismeri őt. Várjon csak... most jut eszembe: megszúrtam magam egy vákuumtartály tűjével. Ez még soha nem fordult elő velem.
– Emlékszik rá, milyen név volt a tartályon?
– Nem. Csak arra emlékszem, hogy a fickó nem volt AIDS-es. Ideges voltam a dolog miatt, ezért megnéztem, milyen betegsége van.
– Mi volt az?
– Nem volt odaírva. De ha AIDS-e van, azt mindig odaírják. Ugye nincs AIDS-em?
– Nem, Alan, nincs AIDS-e – válaszolta Marissa.
– Hála istennek! – sóhajtott fel Alan.
Marissa kiment, hogy megkeresse dr. Navarrét, de az éppen egy szívtrombózisos beteggel volt elfoglalva, akit a mentők hoztak be.
Marissa megkért egy ápolónőt, mondja meg dr. Navarrénak, hogy visszament az ötödik emeletre. Miközben a lift felé lépdelt, kezdte Összeszedni a gondolatait, hogy felhívja dr. Dubcheket.
– Bocsánat!
Marissa érezte, hogy valaki megérinti a karját. Megfordult, és zömök, szakállas, drótkeretes szemüveget viselő férfival találta magát szemben.
– Ön doktor Blumenthal, a JFK-ból? Marissa elképedve, hogy valaki felismeri, bólintott. A férfi elállta a lift bejáratát.
– Clarence Herns vagyok, az L. A. Timestól. A feleségem éjszakás az intenzív osztályon. Elmesélte, hogy maga doktor Richter miatt utazott ide. Milyen betegsége van?
– Egyelőre senki nem tudja – válaszolta Marissa.
– Súlyos?
– Azt hiszem, erre a kérdésre a felesége éppúgy tud válaszolni, mint én.
– Ő azt mondja, hogy a férfi haldoklik, és rajta kívül még hat személyt kezelnek ugyanazzal a betegséggel, köztük egy titkárnőt a betegnyilvántartásról. Nekem az az érzésem, valami járvány van kitörőben.
– Nem vagyok benne biztos, hogy a “járvány" a megfelelő szó. Úgy tűnik, ma van egy újabb esetünk, de két nap óta ez az első. Remélem, több nem lesz, persze soha nem lehet tudni.
– Riasztóan hangzik – mondta a riporter.
– Egyetértek, de nincs időm beszélgetni. Bocsásson meg, sietek.
Marissa kikerülte Mr. Hemst, aki alig akarta útjára engedni. Beszállt a liftbe, felment az ötödikre a nővérszoba mögötti kis helyiségbe, és R-beszélgetést kért dr. Dubchekkel. Atlantában negyed három volt, azonnal megkapta Dubcheket.
– Nos, hogy tetszik az első kiküldetése?
– Kemény dió ez nekem – válaszolta Marissa. Azután olyan tömören, ahogy csak tudta, leírta a hét beteget, akit megvizsgált, hozzátéve, hogy semmi olyat nem fedezett fel, amit a Richter Klinika orvosai már ne tudtak volna.
– Emiatt ne bánkódjék! – biztatta Dubchek. – Gondoljon mindig arra, hogy az epidemiológus más szempontból vizsgálja az adatokat, mint a klinikus, ezért ugyanazok az adatok számára mást jelentenek. A klinikus minden egyes esetet külön vizsgálómig maga az egész képre kíváncsi. Beszéljen a betegségről!
Marissa leírta a klinikai tüneteket, rá-rápillantva a noteszére. Érezte, Dubchek érdeklődését különösen felkeltette az a tény, hogy két beteg vért hányt, egy harmadiknak véres hasmenése volt, háromnak pedig bevérzett a kötőhártyája. Amikor Marissa megemlítette, hogy dr. Richter részt vett egy szemészkongresszuson Afrikában, Dubchek felkiáltott.
– Te jó ég, tudja, mi az, amit leírt?
– Pontosan nem – válaszolta Marissa. Az orvosi egyetemen gyakran alkalmazták ezt a trükköt; megpróbáltak semleges terepen maradni, nehogy hülyét csináljanak magukból.
– Vírusos vérzéses láz! – mondta Dubchek. – És ha Afrikából származik, akkor valószínűleg Lassa-láz lesz. Hacsak nem Marburg vagy Ebola. Szent ég!
– Doktor Richter több mint hat héttel ezelőtt járt ott.
– Az ördög vinné el! – kiáltott fel Dubchek szinte dühösen. –Az ilyen heves lefolyású betegségek lappangási ideje legfeljebb két hét. Még az előírt karantén időtartama sem több húsz napnál.
– Két nappal azelőtt, hogy kitört rajta a betegség, a doktort megharapta egy majom – próbálkozott Marissa.
– Az pedig túlságosan rövid lappangási idő lenne. Öt vagy hat nap a valószínű. Hol van most a majom?
– Karanténban.
– Jól van. Ne engedjen a majomhoz nyúlni, különösen akkor, ha elpusztulna. Meg kell vizsgálnunk, nincs-e megfertőzve a vírussal. Ha az állattól származik, akkor minden bizonnyal a Marburg-vírus lesz az. Mindenesetre úgy tűnik, vírusos vérzéses lázról van szó, amíg ki nem derül, hogy tévedtünk, induljunk ki ebből a feltételezésből. Már jó ideje aggódtunk, hogy egyszer előfordul majd ilyen eset. Az a legnagyobb baj, hogy nincs ellene vakcinánk, és nem tudjuk kezelni.
– Milyen a halálozási arány?
– Magas. Mondja, kiütései vannak doktor Richternek?
Marissa nem tudott rá visszaemlékezni. – Meg fogom nézni.
– Az első dolog, amire kérem: vegyen vért mind a hét betegtől, szerezzen tőlük vizeletmintát meg torokkenetet vírustenyésztés céljából, és azonnal küldje el az egészet a JFK-nak a Delta kiscsomag-szolgálatával! Az a leggyorsabb. Azt szeretném, ha személyesen venne a betegektől vért! És vigyázzon, az isten szerelmére. A majomtól is vegyen vért, ha tud! Tegye a mintákat szárazjég közé, mielőtt feladná őket!
– Az előbb vizsgáltam meg valakit, lehet, hogy ő lesz a következő betegünk – mondta Marissa. – A klinika egyik laboránsa.
– Tőle is vegyen mintát! Egyre súlyosabbnak tűnik az ügy. Gondoskodjék róla, hogy minden beteget izoláljanak és részesítsék őket teljes elkülönítő kezelésben. És mondja meg a főnöknek, bárki legyen is az, hogy ne végezzenek semmiféle laboratóriumi vizsgálatot, amíg oda nem érek!
– Már intézkedtem. Személyesen jön ide?
– Hát persze – mondta Dubchek. – Lehet, hogy országos válsághelyzet előtt állunk. De egy kis ideig eltart, amíg összepakoljuk a Vickers-féle mozgólaboratóriumot. Közben kezdjen hozzá azoknak az elszigeteléséhez, akik érintkeztek a betegekkel, azután próbáljon meg kapcsolatba lépni annak az afrikai szemészkongresszusnak a szervezőivel, és tudja meg, nem betegedett-e meg még valaki a résztvevők közül! És még valami: semmit ne közöljön a sajtóval! Éppen eleget cikkeznek az AIDS-ről, nem hiszem, hogy a közvélemény képes lenne megemészteni a fenyegetést, amit egy újabb halálos vírusos megbetegedés jelent. Jókora pánik törhet ki. Marissa, szeretném, ha teljes védőruházatot viselne, amikor bemegy a betegekhez, beleértve a védőszemüveget! Ha máshol nem, a kórbonctanon biztosan talál. Amint lehet, megyek.
Marissát aggodalom fogta el, ahogy letette a kagylót. Talán már meg is kapta a vírust... Nyugtalanította az is, hogy nem tartotta a száját Clarence Herns, az L. A. Times riportere előtt. No mindegy, ami történt, megtörtént. Örült, hogy Dubchek is jön. Tudta, hogy a feladat attól a pillanattól kezdve meghaladta az erejét, hogy Los Angelesbe érkezett.
Marissa üzenetet hagyott dr. Navarrénak: hívja vissza. Aztán egy nővér segítségével összekészítette a vérvételhez szükséges felszerelést: vákuumtartályokat, antikoagulánst, műanyag tasakot és nátriumhipokloridot a táskák külsejének fertőtlenítéséhez. Szüksége volt még vizelettartályokra és gégetamponokra. Ezután felhívta a mikrobalaboratóriumot, és kérte, hogy küldjenek fel vírusanyag szállítására alkalmas konténert meg szárazjeget. Amikor dr. Navarre visszahívta, elmondta neki, mit kért Dubchek: teljes elkülönítő kezelést és a laboratóriumi vizsgálatok leállítását addig, amíg ide nem ér egy speciális laboratóriummal. Azt is megemlítette, jó lenne, ha leülnének, hogy megbeszéljék, miként lehetne kiterjeszteni a karantént mindazokra, akik érintkeztek a betegekkel. Dr. Navarre beleegyezett: megdöbbent, amikor meghallotta, hogy Dubchek szerint vírusos vérzéses lázzal van dolguk.
Marissa, ahogy Dubchek tanácsolta, védőszemüvegeket kért a kórbonctanról. Soha nem jutott eszébe, hogy szemen keresztül is megkaphat egy betegséget, bár jól tudta, hogy a szemet nyálkahártya borítja, mely nyilvánvalóan ugyanúgy ki van téve a vírusok támadásának, mint az orr nyálkahártyája. Miután felöltötte a teljes védőfelszerelést, csuklyát, szemüveget, maszkot, köpenyt, kesztyűt és csizmát – bement dr. Richter szobájába, hogy megkezdje a mintavételt.
Mielőtt munkához látott volna, megvizsgálta a férfit, vannak-e rajta kiütések. A karján nem volt semmi, de a jobb combján talált egy furcsa, negyeddolláros nagyságú vörös foltot. Ahogy felhúzta a kórházi pizsamát, Marissa észrevette, hogy a beteg törzsének nagy részét apró, de jól felismerhető pörsenések borítják. Elismeréssel konstatálta, hogy Dubchek előre megmondta ezt.
Először vért vett, azután feltöltötte a vizelettartályt a beteg katétertartályából. Mindkét tartályt légmentesen lezárta, nátrium-hipokloriddal lemosta a külsejüket, és beletette őket egy műanyag zacskóba. Fertőtlenítette a zacskók külsejét is, és csak ezután engedte meg, hogy kivigyék őket a szobából.
Marissa levette a csuklyát, a maszkot, a köpenyt, a kesztyűt és a csizmát, mindenből újat vett fel, azután bement a következő beteghez, a titkárnőhöz, akit Helen Townsendnek hívtak. Marissa végigcsinálta ugyanazt, amit dr. Richternél, beleértve a kiütések keresgélését. Helen törzsén is voltak apró pörsenések, de sem a combján, sem máshol nem talált vörös foltot. Úgy tűnt, kevésbé súlyos állapotban van, mint dr. Richter, de egyik beteg sem volt elég jól ahhoz, hogy kedve legyen kérdéseket feltenni nekik. Egyedül Alan Moyers tudott összegyűjteni annyi erőt, hogy megpróbáljon ellenállni. Közölte: csak akkor engedi meg, hogy vért vegyen tőle, ha megmondja, mi a baja. Csak akkor hagyta abba az ellenkezést, amikor Marissa bevallotta neki, fogalma sincs, milyen betegség lehet, és éppen ezért van szükség vérmintára.
A majomtól Marissa meg sem kísérelt vért venni. A gondozója szabadnapos volt, és Marissának semmi kedve nem volt hozzá, hogy egyedül próbálkozzon. A majom teljesen egészségesnek tűnt, de nem volt valami barátságos. Vicsorogva figyelte Marissal a ketrec dróthálóján keresztül.
Amikor befejezte a pakolást, Marissa megbizonyosodott róla, hogy elég szorosan becsavarta a tartályok tetejét, nehogy a szárazjégből felszabaduló szén-dioxid behatoljon a mintákhoz. Aztán személyesen hajtott ki a repülőtérre, hogy elküldje a dobozokat Atlantába. Szerencséje volt, sikerült egy közvetlen járatra feladni őket. Amikor visszatért a klinikára, bement a kis orvosi könyvtárba. Talált néhány alapművet, amelyek foglalkoztak a vírusos megbetegedésekkel is. Sietve átfutotta a Lassa-lázról, a Marburg- és az Ebola-vírusról szóló bekezdéseket. Ekkor értette meg, miért jött akkora izgalomba Dubchek, amikor telefonon beszéltek: ezek a vírusok a legpusztítóbbak az ismert fajták közül.
Amikor fölért az ötödik emeletre, Marissa megtudta, hogy mind a nyolc embert elkülönített szárnyban helyezték el. Megérkeztek a kartotékok is, amelyeket a járóbeteg-rendelésről kért fel. Visszahívást kért dr. Navarrétól, azután leült és tanulmányozni kezdte a kartotékokat.
Az első Karold Stevensé, az ingatlanügynöké volt. A végéről kezdte és rögtön felfedezte, hogy utoljára dr. Richternél járt: Karold Stevensnek krónikus zöldhályogja volt, ezért rendszeresen fölkereste dr. Richtert. Az utolsó vizsgálatra január 15-én került sor, négy nappal azelőtt, hogy kórházba került. Marissa egyre biztosabb lett a dolgában: már minden kartotékon csak az utolsó bejegyzést nézte meg. Jól számított. Minden beteg járt dr. Richternél: vagy január tizenötödikén vagy tizenhatodikán. Valamennyien, kivéve Helen Townsendet, aki a betegnyilvántartáson dolgozott és Alant, a laboránst. Miss Townsend – kartotékjának tanúsága szerint – utoljára az urológián járt hólyaghuruttal. Alant tavaly az ortopédián kezelték: kificamította a bokáját a kórház kosárlabda-bajnokságán. Minden jel arra mutatott, hogy a titkárnőt és a laboránst kivéve dr. Richter volt az, aki a többieket megfertőzte.
Mindenképpen jelentőséget kellett tulajdonítani annak, hogy közvetlenül megbetegedése előtt a betegek közül ötöt ő kezelt.
Marissa a laboráns megbetegedését meg tudta magyarázni azzal, hogy megszúrta magát egy fertőzött tűvel, de Helen Townsend esetére először nem talált magyarázatot. Feltételezése szerint Helen valamikor a hét első felében találkozott dr. Richterrel. Alig negyvennyolc órával később tört ki rajta a betegség, mint a doktoron. Lehet, hogy Richter a hét elején hosszabb időt töltött a betegnyilvántartáson.
Marissa töprengését az osztályos nővér szakította félbe: – Doktor Navarre kéri, legyen szíves lemenni a kórház konferenciatermébe!
Csak most, visszatérőben oda, ahol a napot kezdte, jutott Marissa eszébe, mennyit dolgozott már aznap. Hullafáradtnak érezte magát.
Dr. Navarre becsukta az ajtót és bemutatta a teremben lévő másik férfit: William Richter volt, dr. Richter bátyja.
– Személyesen szerettem volna megköszönni önnek, hogy idefáradt – kezdte William. Bár kifogástalan, hajszálcsíkos öltönyt viselt, nyúzott arcvonásain látszott, hogy nem sokat alhatott az éjjel. – Doktor Navarre elmondta, milyen előzetes diagnózist állított fel. Szeretném biztosítani, hogy a lehetőségeink határán belül mindent megteszünk a betegség féken tartására. Aggódunk azonban amiatt, hogy a helyzet negatívan hathat a klinikánkra. Remélem, egyetért azzal, hogy kórházunk hírneve szempontjából a nyilvánosság teljes kizárása lenne a legjobb.
Marissa kissé felháborítónak találta a férfi szavait, amikor ennyi élet forgott kockán, de maga Dubchek is lényegében ugyanezt mondta.
– Megértem, hogy aggódik – mondta. Kényelmetlenül érezte magát, mert egyre az járt a fejében, hogy már beszélt egy újságíróval. – De attól tartok, újabb karanténintézkedésekre lesz szükség. – Marissa ezután elmagyarázta, hogy fel kell osztani azokat, akik valamilyen módon kontaktusba kerülhettek a betegekkel, közvetlen és közvetett vírushordozókra. A közvetlen vírushordozók azok, akik beszéltek a jelenlegi nyolc beteg valamelyikével, vagy megérintették őket. Közvetett vírushordozónak számít mindenki, aki kapcsolatba került közvetlen vírushordozóval.
– Magasságos ég! – kiáltott fel dr. Navarre. – Emberek ezreiről van szó.
– Attól tartok, igen – mondta Marissa. – Szükségünk lesz mindenkire, akit a klinika nélkülözni tud. Igénybe fogjuk venni az Állami Egészségügyi Hivatal segítségét is.
– Biztosítani fogjuk a szükséges személyzetet – vágott közbe Mr. Richter. – Szeretném, ha házon belül maradna a dolog. De nem lenne jobb, ha megvárnánk, amíg kezünkben van a tényleges diagnózis?
– Ha várunk, esetleg már késő lesz. Még mindig meg tudjuk szüntetni a karantént, ha szükségtelennek bizonyulna.
– Ezt sehogyan sem tudjuk eltitkolni a sajtó elől – nyögött fel Mr. Richter.
– Hogy őszinte legyek – mondta Marissa –, azt hiszem, a sajtónak pozitív szerepe lehet, mert segíthet értesíteni a vírushordozókat. A közvetlen vírushordozóknak meg kell mondani, egy hétig lehetőség szerint ne érintkezzenek senkivel, és naponta kétszer mérjék meg a hőmérsékletüket. Ha 38 foknál magasabb lázuk van, be kell jönniük a klinikára. A közvetett vírushordozók folytathatják szokásos tevékenységüket, de naponta egyszer mérjék meg a hőmérsékletüket.
Marissa felállt és kihúzta magát.
– Ha doktor Dubchek megérkezik, lehet, hogy lesz néhány javaslata. De azt hiszem, amit itt önöknek fölvázoltam, az a JFK által elrendelt szokásos eljárás. A Richter Klinikára bízom, hogyan hajtják végre. Az én feladatom, hogy megtaláljam, honnan származik a vírus.
Marissa magára hagyta a két lesújtott férfit. A kórházból átment a klinika épületébe, közben megállt a klinika információs fülkéje előtt, és megérdeklődte, hol találja dr. Richter irodáját. Az első emeleten volt. Marissa egyenesen felment.
Az ajtó csukva volt, de nem zárták kulcsra. Marissa kopogott és belépett. Dr. Richter asszisztense kötelességtudóan az asztalnál ült. Szemmel láthatóan nem számított vendégre, mert nagy hirtelen elnyomta a cigarettáját, és a hamutartót betette az egyik asztalfiókba.
– Segíthetek? – érdeklődött. Ötven körüli nő, ezüstszürke, erősen dauerolt frizurával, konstatálta Marissa. A mellére tűzött kártya szerint Miss Cavanagh a neve. Az orra hegyén billegő olvasószemüveg száraihoz a nyakán körbefutó aranylánc csatlakozott.
Marissa bemutatkozott és elmondta, mi járatban van. – Fontos lenne, hogy rájöjjek, honnan kapta meg doktor Richter a betegséget. Ehhez rekonstruálnom kell a doktor programját a betegségét megelőző egy-két hétben. Tudna ebben segíteni? A feleségétől ugyanezt fogom kérni.
– Azt hiszem, tudok – válaszolta Miss Cavanagh.
– Fel tud idézni valamilyen szokatlan eseményt?
– Mire gondol? – érdeklődött Miss Cavanagh rezzenéstelen arccal.
– Például arra, hogy egy majom megharapta doktor Richtert, vagy hogy kirabolták a parkológarázsban – magyarázta Marissa.
– Ezek tényleg megestek – mondta Miss Cavanagh.
– Ezt én is tudom. Történt még valami más furcsaság vagy szokatlan dolog?
– Más hirtelen nem jut az eszembe. – Marissa fölsóhajtott. Miss Cavanagh töprengeni látszott.
– Várjon csak! Koccant az autójával – vágta ki a tromfot.
– Jól van, ilyesmire gondoltam! – biztatta Marissa. – Törje a fejét! Jut eszembe: maga készítette elő doktor Richter utazását az afrikai orvoskongresszusra?
– Igen.
– És a San Diegó-i találkozóra?
– Arra is.
– Szeretném megkapni a rendező szervek telefonszámait. Hálás lennék, ha előkeresné őket nekem. Szeretném ezenkívül megkapni azoknak a betegeknek a listáját, akiket doktor Richter a betegségét megelőző két hétben kezelt. És még valami: ismeri Helen Townsendet?
Miss Cavanagh rosszalló tekintetet vetett Marissára: – Helen Townsend is ugyanabban a betegségben szenved, mint doktor Richter?
– Úgy véljük, igen – válaszolta Marissa, Miss Cavanagh arcát figyelve. Az asszisztens tudott valamit Helen Townsendről, de úgy tűnt, nehezen tudja rászánni magát, hogy beszéljen róla. Az írógép billentyűit babrálta.
– Helen Townsend a betege volt doktor Richternek? – sürgette Marissa a titkárnőt.
– Nem, a szeretője – nézett fel Miss Cavanagh. – Én figyelmeztettem. És most tessék: a doktor összeszedett tőle valamit. Jobb lett volna, ha rám hallgat.
– Nem tudja, vajon találkoztak közvetlenül azelőtt, hogy doktor Richter megbetegedett?
– Igen, egy nappal előtte.
Marissa a nőre meredt. Nem Helen Townsend fertőzte meg doktor Richtert – épp fordítva történt. De nem szólt semmit. Minden a helyére kerül. Most már világos: az eddig ismert valamennyi beteget dr. Richter fertőzte meg. Járványtani szempontból ennek rendkívül nagy jelentősége volt. Azt jelenti, hogy dr. Richter a betegség kiindulópontja, egyedül ő került kapcsolatba az ismeretlen vírusforrással. Annál fontosabb most már, hogy a lehető legrészletesebben rekonstruálja a férfi napirendjét.
Marissa megkérte Miss Cavanaght, kezdje el leírni, mit csinált dr. Richter az elmúlt két hétben. Vissza fog jönni, mondta neki, de ha szükség lenne rá, a kórház telefonközpontján keresztül elérheti.
– Kérdezhetek valamit? – szólt utána Miss Cavanagh bátortalanul.
– Természetesen – fordult meg Marissa, egyik kezével a kilincset fogva.
– Van rá esély, hogy én is megkaptam?
Marissa eddig elhessegette magától ezt a gondolatot, mert nem akarta megijeszteni a nőt, de nem hazudhatott. Végül is az asszisztenst a közvetlen vírushordozók közé kellett sorolni.
– Lehetséges – válaszolta Marissa. – Arra kérnénk, körülbelül egy hétig lehetőség szerint minél kevesebb emberrel érintkezzen, és azt tanácsolom, naponta kétszer mérje meg a hőmérsékletét. Ha azonban a személyes véleményemet akarja hallani, azt hiszem, nem lesz semmi baja, hiszen eddig nem jelentkeztek magánál a tünetek.
A kórházba visszatérve Marissa legyűrte saját félelmeit és fáradtságát: túl sok munka várt még rá. Gondosan át kellett néznie a klinikai kartotékokat. Remélte, hogy talál valamilyen okot, ami megmagyarázza, miért kapták meg dr. Richter egyes betegei a kórt, míg mások nem. Marissa dr. Richter feleségét is fel akarta hívni. Remélte, hogy a feleség és a titkárnő segítségével viszonylag pontosan képes lesz rekonstruálni, mit csinált a férfi a megbetegedését megelőző két hétben.
Az ötödik emeletre visszatérve Marissa dr. Navarréba ütközött. A férfi ugyanolyan kimerültnek látszott, amilyennek Marissa érezte magát.
– Doktor Richter állapota rosszabbodik – mondta. – Mindene vérzik: az injekciók helye, az ínye, az egész emésztési rendszere. Hamarosan leáll a veseműködése, egyre csökken a vérnyomása. Interferont adtunk neki, de semmit sem használt. Senki nem tudja, mivel próbálkozhatnánk még.
– És Helen Townsend hogy van? – kérdezte Marissa.
– Az ő állapota is rosszabbodik. Ő is kezd vérezni – mondta dr. Navarre, és fáradtan leült egy székre.
Marissa habozott egy percig, azután a telefon után nyúlt. R-beszélgetést kért Atlantával, remélve, hogy Dubchek már úton van. Nem volt szerencséje: a kagylóból Dubchek hangját hallotta.
– Elég rosszul állnak a dolgok – számolt be neki Marissa. – Két betegnél súlyos vérzési tünetek léptek fel. A klinikai kórkép inkább vírusos vérzéses lázra vall. Senki nem tudja, mit lehetne tenni ezekért az emberekért.
– Nem sokat – mondta Dubchek. – Megpróbálkozhatnak vérzéscsillapítással. Azonkívül nem marad más, mint az életfenntartó kezelés. Ha elkészül a pontos diagnózis, esetleg alkalmazhatunk hiperimmun szérumot – amennyiben rendelkezésünkre áll. Ami a dolognak ezt a részét illeti, Tad már megkapta a mintákat és megkezdte a vizsgálatukat.
– Maga mikor jön? – kérdezte Marissa.
– Hamarosan – mondta Dubchek. – Összepakoltuk az egész Vickers-féle mozgólaboratóriumot.

Marissa hirtelen fölriadt. Szerencsére senki nem jött be a nővérszoba mögötti kis helyiségbe. Az órájára nézett: negyed tizenegy. Öt vagy tíz percet alhatott.
Szédülés fogta el, amikor fölállt. Fájt a feje és érezte, hogy a torka is készül bedagadni. Remélte, hogy a tünetek csak a kimerültségnek tulajdoníthatók, és nem annak, hogy megkapta volna a vírusos vérzéses lázat.
Sok dolga akadt az este. Négy újabb beteg jelentkezett az ügyeleten, mindannyian heves fejfájásra, magas lázra és hányásra panaszkodtak. Egyiküknél már vérzéses tünetek is felléptek. Valamennyi új beteg a régebbi áldozatok családtagjai közül került ki, s ez csak megerősítette a szigorú karantén szükségességét. A vírus már a betegek harmadik generációját fertőzte meg. Marissa mintát vett a betegektől és az egyik éjszakai járattal elküldte Atlantába. Érezte, hogy fogytán az ereje; úgy döntött, hazamegy a motelbe. Már éppen indulni készült, amikor az osztályos nővér szólt neki, hogy dr. Richter felesége szeretne beszélni vele, személyesen jött be a klinikára. Marissa úgy vélte, könyörtelenség lenne elküldeni az asszonyt; leült vele a látogatók részére fenntartott teremben.
Anna Richter jól öltözött, csinos, harmincas évei végén járó asszony volt. Kétségbeesetten igyekezett visszaemlékezni rá, mit csinált a férje az elmúlt két hétben, de rettenetes idegállapotban volt: nemcsak a férje miatt aggódott, hanem féltette két kisgyermeküket is. Marissa nem akarta a részletekről faggatni. Mrs. Richter megígérte, hogy másnapra pontos időrendi sorrendbe szedve leírja, mit csinált dr. Richter. Marissa odakísérte a doktor BMW-jéhez. Azután megkereste a saját kocsiját és a Tropic Motelhez hajtott vele, ahol nyomban ágyba zuhant.

3. FEJEZET

Január 22.

Másnap reggel a klinikához érve Marissa igencsak meglepődött: több tévés közvetítőkocsi állt a kórház bejáratánál. Amikor a parkológarázson át megpróbált bemenni az épületbe, egy rendőr leállította és elkérte a JFK-s igazolványát.
– Karantén van – magyarázta a rendőr, és a kórház főbejáratához irányította, ahol a tévéskocsik álltak.
Marissa elindult arra, amerre a rendőr küldte, közben azon törte a fejét, mi történhetett az alatt az alig hat óra alatt, amíg távol volt. Tévékábelek kígyóztak a konferenciaterem felé, a központi folyosón óriási nyüzsgés. Meglátta dr. Navarrét; megkérdezte tőle, mi történik.
– A munkatársaim sajtókonferenciát hívtak össze – magyarázta a férfi. Az arca nyugodt volt és borostás, nyilván nem aludt az éjszaka. Előhúzott egy újságot a hóna alól és megmutatta Marissának: “Új AIDS-járvány" – harsogta a főcím. A cikket illusztráló fényképen Marissa épp Clarence Hernsszel beszélget.
– Doktor Dubchek szerint nem szabad engedni, hogy tovább terjedjen ez az ostoba híresztelés – folytatta dr. Navarre.
Marissa felsóhajtott. – Az az újságíró rögtön azután szólított meg, hogy ideértem. Tényleg semmit nem mondtam neki.
– Nincs semmi jelentősége – veregette meg biztatóan a vállát dr. Navarre. – Doktor Richter meghalt az éjszaka. És van négy újabb betegünk is, ezt pedig már úgysem tudtuk volna titokban tartani a sajtó előtt.
– Mikor érkezett meg doktor Dubchek? – kérdezte Marissa, utat engedve egy kisebb tévés csoportnak, amely a konferenciaterem felé sietett.
– Nem sokkal éjfél után.
– Miért van itt a rendőrség? – kérdezte Marissa, amikor egy második egyenruhás rendőrt is észrevett, aki a kórházépületbe vezető ajtó mellett állt.
– Amikor doktor Richter meghalt, a betegek elkezdtek kijelentkezni a kórházból, mígnem az egészségügyi kormánybiztos úgy rendelkezett, hogy az egész épületet karantén alá kell helyezni.
Marissa elnézést kért, és a bejáratnál álló újságírók és tévések tömegén át furakodni kezdett a konferenciaterem felé. Örült, hogy Dubchek megérkezett és kezébe vette a dolgokat, de nem értette, miért nem lépett kapcsolatba vele. Amikor belépett a terembe, Dubchek éppen beszélni készült.
Nagyon hatásos volt a fellépése. Nyugodt, komoly stílusa egy pillanat alatt lecsendesítette a termet. Azzal kezdte, hogy bemutatkozott, azután bemutatta a JFK-tól érkezett többi orvost. Ott volt dr. Mark Vreeland, a Klinikai Járványtani Osztály vezetője, dr. Pierce Abbot, a Vírustani Osztály vezetője, dr. Clark Layne, a Kórházi Fertőző Betegség Program irányítója és dr. Paul Eckenstein, a Fertőző Betegségek Központjának igazgatója.
Dubchek igyekezett kisebbíteni az ügy jelentőségét. Kijelentette, hogy a betegség a legtúlzóbb fantáziával sem nevezhető “újabb AIDS-járványnak". Elmondta, hogy Kalifornia járványügyi felügyelője segítséget kért a JFK-tól néhány, feltehetően vírusos eredetű megbetegedés vizsgálatához.
A hírszomjas újságírókat figyelve Marissa rögtön látta, hogy nem lesznek vevők dr. Dubchek higgadt helyzetértékelésére. Az új, ismeretlen és félelmetes vírus megjelenése izgalmas hírnek ígérkezett.
Dubchek ezután közölte, hogy eddig mindössze tizenhat megbetegedés fordult elő, s úgy véli, sikerül kézben tartani a helyzetet. Dr. Layne-re mutatva bejelentette, hogy ő fogja irányítani a karanténintézkedések megvalósítását. – A tapasztalatok azt mutatják, hogy az ilyen betegségek terjedését szigorú kórházi elkülönítéssel meg lehet fékezni – mondta.
Ekkor Clarence Herns felugrott és megkérdezte: – Nem az afrikai konferenciáról hurcolta be doktor Richter a vírust?
– Nem tudjuk – válaszolta Dubchek. – Lehetséges, de nem valószínű. Túlságosan hosszú lenne a lappangási időszak, hiszen doktor Richter már több mint egy hónapja visszatért Afrikából. Az ilyen típusú betegségek lappangási ideje rendszerint egy hét körül van.
Ekkor fölpattant egy másik újságíró:
– Az AIDS lappangási ideje akár öt év is lehet! Honnan tudja, hogy ezé a betegségé kevesebb, mint egy hónap?
– Pontosan ezt akarom mondani – válaszolta Dubchek, aki lassan kezdte elveszíteni a türelmét. – Az AIDS-vírus teljesen különbözik attól, amivel itt dolgunk van. Fontos, hogy a tömegtájékoztatási eszközök megértsék ezt, és az emberek tudomására hozzák.
– Izolálták már az új vírust? – kérdezte a következő újságíró.
– Még nem – ismerte be Dubchek. – De nem számolunk semmiféle nehézséggel. Ismét hangsúlyozni szeretném: azért, mert egészen más vírussal van dolgunk, mint az AIDS. Körülbelül egy hét kell hozzá, hogy kitenyésszük.
– Ha még nem izolálták a vírust – kérdezett tovább ugyanaz az újságíró –, hogyan állíthatja, hogy különbözik az AIDS-vírustól?
Dubchek a kérdezőre meredt. Úgy tűnt, kezdi elhagyni a béketűrése.
– Az évek során rájöttünk, hogy egymástól teljesen eltérő klinikai tüneteket teljesen eltérő mikroorganizmusok okoznak – mondta Dubchek. – Nem tudok most többet mondani. A továbbiakban folyamatosan tájékoztatjuk önöket. Köszönöm, hogy idefáradtak.
A konferenciateremben hangorkán tört ki: mindegyik újságíró megkísérelte, hogy választ kapjon legalább még egy kérdésre. Dubchek tudomást sem véve róluk, a többi orvossal együtt kiment. Marissa megpróbált átfurakodni a tömegen, de nem sikerült neki. A konferenciateremből kijövet látta, hogy az egyenruhás rendőr nem engedi belépni az újságírókat a kórház épületébe. Marissa felmutatta a JFK-s igazolványát, mire a rendőr beengedte. A liftnél érte utol Dubcheket.
– Na végre, hogy itt van! – kiáltott fel Dubchek, és sötét szeme felcsillant. Barátságos hangon bemutatta a lányt a többieknek.
– Cyrill érthetően nem kötötte az újságírók orrára, de ez a járvány rendkívül súlyos – szólalt meg dr. Abbot. – Egyfolytában rettegtünk az afrikai vírusos vérzéses láz megjelenésétől a fejlett világban, amióta csak értesültünk a létezéséről.
– Ha bebizonyosodik, hogy afrikai vírusos vérzéses lázról van szó – tette hozzá dr. Eckenstein.
– Meg vagyok róla győződve – jelentette ki dr. Vreeland. – És azt hiszem, ki fog derülni, hogy a majom a bűnös.
– Nem vettem mintákat a majomtól – vallotta be Marissa.
– Semmi baj – nyugtatta meg Dubchek. – Az elmúlt éjjel feláldoztuk az állatot, és a mintákat elküldtük a Központnak. A máj- és lépminták sokkal jobbak, mint a vér.
Megérkeztek az ötödik emeletre, ahol a JFK két laboránsa a Vickers-féle mozgólaboratórium segítségével mintákat elemzett.
– Ne haragudjon a miatt a cikk miatt, ami az L. A. Timesban megjelent – kezdett mentegetőzni Marissa, mikor végre kettesben maradtak Dubchekkel. – Az az újságíró akkor akaszkodott rám, amikor legelőször beléptem a kórházba.
– Semmi baj. Az a fő, hogy többé ne hagyja, hogy ilyen előforduljon! – Dubchek elmosolyodott és rákacsintott.
Marissának fogalma sem volt, mit jelenthet a kacsintás vagy a mosoly.
– Miért nem hívott fel, amikor megérkezett? – kérdezte.
– Tudtam, hogy fáradt – válaszolta Dubchek. – Meg igazából nem is volt magára szükség. Az éjszaka nagy részét azzal töltöttük, hogy felállítottuk a laboratóriumot, felboncoltuk a majmot és megpróbáltunk eligazodni. Javítottuk az elkülönítést is azzal, hogy ventilátorokat állítottunk fel. Ezzel együtt csak gratulálhatok magának. Azt hiszem, remekül sikerült beindítania a munkát. – Egyelőre teljesen lefoglalnak az apró-cseprő adminisztratív ügyek – folytatta Dubchek –, de szeretném, ha beszámolna arról, amit megtudott. Mit szólna hozzá, ha ma este együtt vacsoráznánk? Foglaltam magának szobát a hotelban, ahol megszálltunk. Biztos vagyok benne, hogy jobb, mint a Tropic Motel.
– Semmi kifogásom a Tropic ellen – mondta Marissa. Valami furcsa érzés vett rajta erőt, mintha az ösztönei próbálták volna figyelmeztetni valamire.

Marissa visszament a nővérszoba mögötti apró helyiségbe, és ismét belemerült a papírmunkába. Először fölhívta annak a két konferenciának a rendező szervezeteit, amelyeken dr. Richter részt vett. Elmondta nekik, hogy tudni szeretné: vajon más résztvevőkön nem tört-e ki vírusos betegség. Ezután – fogát összeszorítva, mivel tudta, bármilyen kegyetlen dolog is, meg kell tennie – dr. Richter lakását tárcsázta és megkérdezte, elmehet-e a napirendért, amit előző nap Mrs. Richter ígért neki.
A szomszéd, aki a telefont felvette, megdöbbent a kérés hallatán, de miután beszélt az özveggyel, közölte, hogy az fél óra múlva várja Marissal.
Marissa odahajtott az elegáns környéken fekvő házhoz, és idegesen megnyomta a csengőt. Ugyanaz a szomszéd nyitott ajtót, akivel telefonon beszélt; meglehetősen ingerülten kísérte be Marissal a nappaliba. Néhány perc múlva megjelent Anna Richter. Tíz évet öregedéit az éjszaka. Sápadt volt, előző este még gondosan csigákba rendezett haja kusza tincsekben lógott.
A szomszéd egy széket tolt az asszony alá. Marissa elképedve fedezte fel, hogy Mrs. Richter idegesen gyűröget néhány megvonalazott papírlapot, minden jel szerint azt a listát, amit Marissa kérésére a férje elmúlt hetekben lebonyolított programjairól állított össze. Mivel tisztában volt vele, mekkora megrázkódtatás érte az asszonyt, Marissa egyszerűen nem talált szavakat, de Anna, erőt véve magán, átnyújtotta neki a papírlapokat:
– Az elmúlt éjjel úgysem tudtam aludni, ez talán segít a többi szegény családnak. – Könnybe lábadt a szeme. – Olyan jó ember volt... jó apa… szegény gyerekeim.
Bár tudott Helen Townsenddel fenntartott kapcsolatáról, Marissa úgy vélte, dr. Richter valószínűleg egészen jó férj lehetett. Anna gyásza őszintének tűnt. Marissa elüldögélt egy darabig, aztán udvariasan és tartózkodóan búcsút vett dr. Richter özvegyétől.
A lista, amit még azelőtt átolvasott, hogy elindította volna a kocsiját, meglepően teljesnek látszott. Marissa úgy érezte, ha kiegészíti egy Miss Cavanaghgal folytatott újabb beszélgetéssel és a doktor előjegyzési naplójával, a lehető legteljesebb képet kapja dr. Richter utolsó néhány hetéről.
A kórházba visszatérve Marissa egy-egy külön lapra felírta január minden napját és sorban azt, hogy mit csinált aznap dr. Richter. Megtudta többek között, hogy a doktor panaszkodott Miss Cavanaghnak: van egy Meterko nevű AIDS-es betege, aki valamilyen nem diagnosztizált retina-rendellenességben szenved. Marissa úgy találta, ennek érdemes utánanézni.
Délután Marissa szobájában megcsörrent a telefon. Amikor fölvette, meghökkent: a kagylóból Tad Schockley hangját hallotta. Olyan jó volt a vonal, hogy egy pillanatra azt hitte, a fiú Los Angelesben van.
– Dehogyis – válaszolt Tad a kérdésére. – Még itt vagyok Atlantában. De beszélnem kell Dubchekkel. Úgy látszik, a kórház telefonközpontosa azt hitte, te tudod, hol lehet.
– Ha nincs a JFK rendelkezésére bocsátott szobában, akkor visszament a szállodájába, azt hiszem. Az a helyzet, hogy egész éjjel fenn voltak.
– Jól van, megpróbálom a szállodát hívni, de arra az esetre, ha nem tudnám elérni, megkérlek, adj át neki egy üzenetet
– Szívesen.
– Nem éppen jó hír...
Marissa a füléhez szorította a kagylót.
– Személyes dolog?
– Nem – nevette el magát Tad. – A vírusról van szó, amit találtatok. Nagyon jók voltak a minták, amiket küldtél, különösen doktor Richteré. Tele volt a vére vírussal – több mint egymilliárd milliliterenként. Semmi mást nem kellett csinálnom, mint kicentrifugázni, fixálni és megnézni elektronmikroszkóppal.
– Meg tudod mondani, mi az? – kérdezte Marissa.
– Abszolút biztonsággal – válaszolta Tad izgatottan. – Csak két vírus van, ami így néz ki, és a minta pozitív eredményt adott az Ebola közvetett fluoreszkáló antitestjeivel. Doktor Richternek Ebola-vírusos vérzéses láza van.
– Volt – javította ki Marissa, kissé megütközve Tad minden együttérzést nélkülöző lelkesedésén.
– Meghalt? – kérdezte Tad.
– Múlt éjjel – válaszolta Marissa.
– Nem csoda. Ennél a betegségnél több mint kilencvenszázalékos a halálozási arány.
– Te jó ég! – kiáltott fel Marissa. – Ezzel az aránnyal valószínűleg ez a legpusztítóbb ismert vírus!
– Egyesek szerint a veszettséget illeti meg ez a kétes dicsőség. De a személyes véleményem az, hogy inkább az Ebolát. Az a probléma, hogy szinte semmit nem tudunk erről a betegségről, mert nagyon kevés dolgunk akadt vele. Néhány afrikai kitöréstől eltekintve, hírét sem hallotta senki. Rengeteg munkátokba fog kerülni, míg kiderítitek, hogyan bukkant fel Los Angelesben.
– Talán nem – válaszolta Marissa. – Nem sokkal a megbetegedése előtt egy Afrikából érkezett majom harapta meg doktor Richtert. Doktor Vreeland teljesen biztos benne, hogy a majom volt a vírusgazda.
– Valószínűleg igaza van – értett egyet Tad. – Hatvanhétben is a majmok miatt tört ki egy vérzésesláz-járvány. Azt a vírust Marburgnak nevezték el arról a német városról, ahol az eset történt. Nagyon hasonlít az Ebolára.
– Hamarosan kiderül – mondta Marissa. – Most rajtad a sor. A majom májából és lépéből vett minták úton vannak hozzád. Értékelném, ha azonnal megvizsgálnád őket és értesítenél, hogy mi az eredmény.
– Nagyon szívesen. Közben dolgozni kezdek az Ebola-vírussal. Meglátom, milyen könnyen tudom tenyészteni. Meg akarom állapítani, melyik törzshöz tartozik. Mondd meg Dubcheknek és a többieknek, hogy Ebolával van dolguk! Ha mást nem, ettől a hírtől legalább szuperóvatosak lesznek. Hamarosan felhívlak. Vigyázz magadra! – És már le is tette a kagylót.
Marissa kiment a szobájából, átsietett az előcsarnokon és benézett a JFK rendelkezésére bocsátott szobába. Üres volt. Átment a szomszédos helyiségbe, és megkérdezte a laboránsokat, hol vannak a többiek. Kiderült, hogy az orvosok közül néhány lement a boncterembe – mivel két újabb beteg halt meg –, mások az ügyeleti helyiségben vannak, ahol újabb betegeket vesznek fel. Dr. Dubchek visszament a szállodába. Marissa megmondta a laboránsoknak, hogy a vírus, amivel dolgoznak: az Ebola. Rájuk bízta, hogy a rossz hírt a többieknek továbbítsák.

A Beverly Hilton pontosan olyan volt, amilyennek Dubchek leírta. Sokkal kellemesebb, mint a lerobbant Tropic Motel, és közelebb a Richter Klinikához. Mégis, a londiner után baktatva nyolcadik emeleti szobája felé, Marissának az járt a fejében, micsoda fölösleges felhajtás ez. A fiú minden lámpát felkapcsolt, míg ő az ajtóban várakozott. Marissa adott neki egy dollárt.
Ki sem csomagolt a Tropicban, így aztán nem okozott számára gondot a költözés. Ráadásul Dubchek elmagyarázta Marissának, hogyan jut el a hotelhez, hozzátéve, hogy csak el kell kérnie a 805-ös kulcsot, mivel már bejelentették. Elmondta azt is, hogy fél nyolckor fognak vacsorázni, ha ez megfelel neki: Marissának csak át kell mennie az ő szobájába, ami-néhány ajtónyira van a sajátjától. Azért rendelte a szobájába a vacsorát, tette hozzá, hogy evés közben átnézhessék Marissa feljegyzéseit.
Az ágy láttán Marissa rádöbbent, milyen kimerült, de már hét óra volt. Kivette a bőröndjéből a kis táskát, amiben a szépítőszerei voltak, és bement a fürdőszobába. Megmosakodott, végigkefélte a haját, kifestette magát, és már kész is volt. Elővette a bőröndből a lapokat, amikre összeírta, mit csinált dr. Richter a megbetegedése előtt. A feljegyzéseit magához szorítva odament Dubchek szobájának ajtajához, és bekopogott.
A férfi kiszólt: – Szabad! – Aztán mosolyogva ajtót nyitott és intett, hogy kerüljön beljebb. Dubchek éppen egy telefonbeszélgetést hagyott félbe, valószínűleg Taddel beszélt. Marissa leült, és megpróbálta követni a beszélgetést. Ha jól értette, a majomból vett minták megérkeztek és kiderült róluk, hogy nincsenek vírussal fertőzve.
– Tehát az elektronmikroszkóppal egyáltalán nem találtál vírusokat? – kérdezte Dubchek.
Hosszú szünet következett: Tad beszámolt a különféle tesztek eredményeiről. Marissa az órájára pillantott: ha jól számolja, Atlantában már majdnem este tizenegy van. Úgy látszik, Tad túlórázik. Ahogy Dubcheket figyelte, kénytelen volt bevallani magának, hogy erős hatással van rá a férfi. Eszébe jutott, milyen zavarba jött, amikor Ralph vacsoráján meglátta, most pedig valami megmagyarázhatatlan vonzalom fogta el iránta. Dubchek időnként fölnézett; ilyenkor sötét szemének furcsa csillogása mágnesként vonzotta Marissa tekintetét. A férfi levette a zakóját és a nyakkendőjét, a kigombolt ingéből kilátszott lebarnult bőre.
Végre letette a telefont.
– Milyen szép ma – mondta Marissának. – Azt hiszem, ezzel a barátja, Tad is egyetértene... Úgy éreztem, borzasztóan aggódik, nehogy maga veszélynek tegye ki magát.
– Semmivel sem vagyok nagyobb veszélynek kitéve, mint bárki, aki az eseten dolgozik – válaszolta Marissa. Bosszantotta, hogy a beszélgetés ilyen személyeskedő fordulatot vett.
– Nem hiszem, hogy Tad a csoport többi részét is ennyire csinosnak találja – mosolygott Dubchek.
Marissa megpróbálta szakmai kérdésekre terelni a beszélgetést: megkérdezte, mi hír a majom máj- és lépmintáiról.
– Eddig semmit sem találtak – legyintett Dubchek. – De ez még csak az elektronmikroszkópos vizsgálat volt. Tad elkezdte tenyészteni a szokásos víruskultúrákat. Egy hét múlva többet tudunk.
– Addig jó lenne, ha más dolgoknak is utánanéznénk.
– Azt hiszem, igaza van – értett egyet Dubchek. Szórakozottnak tűnt. Megdörzsölte a szemét és leült Marissával szemben.
A lány előrehajolt és átadta neki a feljegyzéseit.
– Úgy gondolom, talán érdekli.
Dubchek átvette a papírokat és átfutotta őket. Közben Marissa időrendi sorrendben elmesélte, mit csinált azóta, hogy megérkezett Los Angelesbe. Meggyőzően bizonyította, hogy dr. Richter volt a vírusgazda, akitől az Ebola-fertőzés kiindult, ő fertőzte meg néhány betegét. Elmondta, milyen szálak fűzték a doktort Helen Townsendhez és beszélt a két orvoskongresszusról, amin részt vett. – A rendező szervek elküldik a résztvevők teljes listáját, a telefonszámokkal együtt – tette hozzá.
Marissa monológja alatt Dubchek időnként bólintott, jelezve, hogy figyel, de úgy látszott, a gondolatai másutt járnak: inkább a lány arcát figyelte, mintsem a szavait. Mivel semmiféle visszajelzést nem kapott, Marissa elhallgatott, attól tartva, hogy valamilyen alapvető szakmai hibát követett el. Dubchek felsóhajtott és elmosolyodott.
– Remek munka volt – mondta egyszerűen. – Nehéz elhinni, hogy ez az első kiküldetése.
Valaki kopogott az ajtón, Dubchek fölállt. – Hála istennek! Ez biztos a vacsora. Farkaséhes vagyok.
Maga az étel közepes volt: a hús és a zöldségek langyosak. Marissa nem értette meg, miért nem mennek le az étterembe. Úgy gondolta, a férfi szakmai kérdésekről fog vele beszélgetni, de evés közben mindenféléről szó esett, csak a szakmáról nem. A vacsora vége felé Dubchek váratlanul közölte:
– Szeretném, ha tudná: özvegy vagyok.
– Sajnálom – mondta Marissa őszintén, nem értve, miért beszél neki a férfi a magánéletéről.
– Gondoltam, jobb, ha tudja – tette hozzá, mintha olvasott volna a gondolataiban. – A feleségem két évvel ezelőtt autóbaleset áldozata lett.
Marissa bólintott, mert nem tudta, mit is kellene válaszolnia.
– És maga? – kérdezte Dubchek. – Van valakije?
Marissa nem válaszolt rögtön, a kávéscsészéje fülét babrálta. Nem akart a Rogerrel való szakításáról beszélni.
– Nem, most éppen nincs – préselte ki végül magából. Azon törte a fejét, vajon Dubchek tud-e arról, hogy ő Taddel szokott randevúzni. A dolog nem volt titok, de azt se lehetett mondani, hogy az egész intézet tud róla. Egyikük sem beszélt róla a laborban. Marissa hirtelen kezdte magát még az előbbinél is kényelmetlenebbül érezni. Az volt az elve, hogy nem szabad összekeverni a magánéletet és a munkát. Márpedig most éppen ez az alapelv látszott veszélybe kerülni: amikor Marissa Dubchekre nézett, kénytelen volt bevallani magának, hogy tetszik neki a férfi. Már csak ez hiányzott, gondolta kelletlenül. Egyszeriben semmi mást nem akart, mint minél előbb távozni ebből a szobából.
– Ha vissza akarunk menni a klinikára, ideje, hogy elinduljunk – tolta hátra a karosszékét Dubchek, és felállt.
Marissa örömmel hallotta ezt. Fölállt és odament az asztalkához a papírjaiért. Amikor fölegyenesedett, észrevette, hogy Dubchek szorosan mögötte áll. Még mielőtt megszólalhatott volna, a férfi a vállára tette a kezét és megfordította. Ettől annyira meglepődött, hogy szinte mozdulni sem tudott. Egy pillanatra összeért az ajkuk, azután Marissa ellökte magától a férfit, földre ejtve a papírjait.
– Ne haragudjon! – szólalt meg Dubchek. – Nem terveztem el előre, de mióta csak odakerült hozzánk a JFK-ba, egyfolytában kísértést éreztem, hogy megtegyem. Isten a megmondhatója, nem szoktam a munkatársnőimmel kikezdeni. A feleségem halála óta most fordul elő először, hogy egy nő komolyan felkeltette az érdeklődésemet. Maga egyáltalán nem hasonlít rá, Jane magas volt és szőke, de maga is ugyanúgy lelkesedik a munkájáért, mint ő. Muzsikus volt, és ha jól ment neki a játék, ugyanolyan átszellemült volt az arca, mint a magáé szokott lenni.
Marissa hallgatott. Tudta, hogy csúnyán viselkedik, hiszen Dubchek voltaképp nem erőszakoskodott vele. Mindazonáltal feszélyezte a helyzet, semmi kedve nem volt ahhoz, hogy bármit mondjon, amivel segítene enyhíteni az incidens kínosságát.
– Marissa, szeretném, ha egyik este elvihetném magát valahová, amikor ismét otthon leszünk Atlantában – folytatta a férfi szelíden. – Persze, ha Ralphfal jár, vagy egyszerűen csak nincs hozzá kedve...
Marissa lehajolt, fölszedte a jegyzeteit. – Ha vissza akarunk menni a kórházba, jobb lesz indulnunk! – mondta kurtán.
Dubchek kényszeredetten követte a lifthez.
Később, amikor szótlanul ültek a bérelt kocsiban, Marissa nem győzött magának szemrehányást tenni. Cyrill volt a legvonzóbb férfi, akivel azóta találkozott, hogy Rogerral szakítottak. Miért viselkedett vele ilyen ridegen?

4. FEJEZET

Február 27.

Csaknem öt napja történt, hogy a repülőtérről jövet a taxi befordult vele az Őszibarackfa térre. Marissa azon töprengett, vajon most, hogy mindketten újra Atlantában vannak, sikerül-e helyreállítania a korábbi kellemes munkatársi kapcsolatot Dubchekkel. A férfi néhány nappal a Beverly Hotelben történtek után elutazott, s addig már csak néhány rövid, zavart találkozásra került sor köztük. A taxi végiggördült az utcájukon, s ő el-elnézegetve a sok-sok kivilágított ablakot, az onnan felsejlő meghitt családi jeleneteket, rettenetesen magányosnak érezte magát.
Kifizette a sofőrt, kikapcsolta a riasztóberendezést, azután átsietett Judsonékhoz Taffyért, és az öt hét alatt felgyülemlett postájáért. A kutya boldog önkívületbe esett a láttán, s Judsonék nem is lehettek volna kedvesebbek. Nemhogy szemrehányást nem tettek Marissának a hosszú távollét miatt, hanem inkább őszintén szomorúnak látszottak Taffy távozása miatt.
Marissa visszament a házába, melegebbre állította a fűtést. A kiskutya jelenléte egy csapásra megváltoztatta a hangulatát. Taffy egyetlen pillanatra sem volt hajlandó tágítani mellőle, mindent megtett, hogy fölhívja magára a figyelmet.
Eszébe jutott, hogy ideje lenne vacsorázni. Marissa kinyitotta a hűtőszekrényt, sok minden megromlott. Becsapta a hűtő ajtaját, úgy döntött, csak másnap lát neki, hogy kitakarítsa. Fügét és kólát vacsoráit, miközben átnézte a postáját. Az egyik bátyja írt egy lapot, a szüleitől is kapott levelet, a többi a szokásos gyógyszergyári hirdetés volt.
Megcsörrent a telefon. Marissa kellemesen meglepődött: Tad hangját hallotta a kagylóból. A fiú azzal kezdte, rettenetesen örül, hogy végre hazatért Atlantába.
– Mit szólnál hozzá, ha beülnénk valahová egy italra? – kérdezte. – Odamegyek érted.
Marissa először szabadkozott, hogy nagyon kifárasztotta az utazás, de azután eszébe jutott, hogy a fiú, amikor utoljára felhívta telefonon Los Angelesben, elújságolta: befejezte az AIDS-szel kapcsolatos kísérletsorozatát, s most teljes erővel dolgozik “Marissa Ebola-vírusán", ahogy ő nevezte. Marissa egyszeriben úgy érezte, nem is annyira fáradt. Megkérdezte Tádét, hogy mennek a vizsgálatok.
– Remekül! – válaszolta Tad. – Az Ebola úgy terjed a Vero-98-as szövetkultúrán, mint az erdőtűz. A vizsgálat morfológiai részét már be is fejeztem és megkezdtem a proteinanalízist.
– Tényleg érdekelne, amit csinálsz – mondta Marissa.
– Szívesen megmutatnám, amit lehet – válaszolta Tad –, de a munka nagy részét sajnos a különleges szennyezésbiztos laborban kell végeznem.
– Ezt én is feltételeztem – mondta Marissa. Tudta, hogy az ennyire pusztító vírust csak olyan laborban lehet vizsgálni, amelyik – amint azt a neve is mutatja – megakadályozza, hogy a mikroorganizmusok kikerüljenek a külvilágba. Marissa úgy tudta, hogy a világon mindössze négy ilyen labor van: egy a JFK-ban, egy Angliában, egy Belgiumban és egy a Szovjetunióban. Nem tudta biztosan, vajon a párizsi Pasteur-intézetben van-e. Biztonsági okokból csak néhányan kaptak rá engedélyt, hogy belépjenek a laborba. Marissa egyelőre nem tartozott közéjük. Miután azonban tanúja volt az Ebola pusztító hatásának, kérlelni kezdte Tádét: tényleg kíváncsi a munkájára.
– Nincs belépési engedélyed – csodálkozott el Tad a lány naivitásán.
– Tudom – erősködött Marissa –, de semmi szörnyűt nem látnék benne, ha most rögtön megmutatnád, mit csinálsz az Ebolával a laborban, azután elmennénk valahová egy italra.
Tad egy ideig hallgatott. – De hiszen csak engedéllyel szabad bemenni – szólalt meg panaszosán.
Marissa tudatában volt annak, hogy visszaél a helyzettel, de úgy érezte, senkinek semmiféle kára nem származhat abból, ha ő Taddel bemegy a laborba.
– Senki sem tudja meg – mondta rábeszélő hangon. – Egyébként én is tagja vagyok a csapatnak.
– Hát, nem tudom... – bizonytalankodott Tad. Végül beadta a derekát, csak azért, hogy találkozhasson Marissával a laborban. – Fél óra múlva ott leszek érted. De ígérd meg, hogy senkinek egy szót sem szólsz!
Marissa boldogan megígérte.
– Nem vagyok benne biztos, hogy jól teszem – panaszkodott Tad, miközben Marissával a JFK felé hajtott.
– Nyugi! A Különleges Kórokozók Részlegének vagyok a munkatársa, az isten szerelmére! – biztatta Marissa.
– De hisz holnap kérhetnénk engedélyt a számodra – próbálkozott Tad.
– Beijedtél? – fordult a barátjához Marissa. Ő is tudta, hogy Dubcheknek másnap kell visszaérkeznie Washingtonból, és tényleg benyújthatna hozzá egy laborlátogatási kérelmet. Abban azonban már egyáltalán nem volt biztos, hogy meg is kapná. Úgy érezte, Dubchek indokolatlanul hideg volt vele az utóbbi hetekben, még ha ezért Marissa csak saját ostobaságát okolhatta is. Maga sem tudta, miért nincs hozzá bátorsága, hogy bocsánatot kérjen tőle vagy megmondja neki, szívesen találkozna vele valamelyik este. Ám a viszonyuk minden egyes nappal hidegebbé vált, különösen a férfi részéről.
Tad beállt a parkolóba, és szótlanul odasétáltak a főbejárathoz. Marissa eltűnődött a férfiak lelkivilágán, meg azon a rengeteg problémán, ami ebből keletkezik.
Kitöltötték a belépőt, miközben a biztonsági őr éberen figyelte őket, azután bemutatták a JFK-s igazolványukat. A “hová" rovatba Marissa beírta: “iroda". Megvárták a liftet és felmentek a harmadik emeletre. Végigmentek a főépületen, és egy ajtón kiléptek egy dróthálóval fedett keskeny függőfolyosóra, ami a főépületet a vírustani laboratóriumokkal összekötötte. A központ épületeit a szintek többségén ilyen folyosók kapcsolták össze.
– A szennyezésbiztos laborban nagyon szigorúak a biztonsági rendszabályok – mondta Tad, amikor kinyitotta a virológia épülettömbjének ajtaját. – Minden ma ismert kórokozó vírusból tárolunk mintát.
– Mindegyikből?
– Ahogy mondom – erősítette meg Tad, mint egy büs7ke apa.
– Az Ebolából is? – kérdezte Marissa.
– Minden eddigi Ebola-járvány vírusa megvan nekünk. Van Marburgunk, himlőnk – ami egyébként már kipusztult –, gyermekparalízisünk, sárgalázunk, trópusi náthalázunk, AIDS-vírusunk. Nevezz meg bármilyen vírust – biztos, hogy nekünk megvan!
– Te jó isten! – kiáltott fel Marissa. – A rémségek sereglete.
– Azt hiszem, igazad van.
– Hogyan tároljátok őket?
– Folyékony nitrogénben megfagyasztva.
– Fertőznek? – érdeklődött Marissa.
– Csak ki kell olvasztani őket.
Végigmentek egy rendetlen folyosón, amelyről számtalan sötét iroda nyílt. Marissa már járt ebben az épületrészben, amikor Dubchek irodájába jött.
Tad megállt egy hatalmas hűtőszekrény előtt: olyan volt, mint amilyet a húsboltban lát az ember.
– Biztos érdekesnek fogod találni – mondta és kinyitotta az ajtót. Bent egy lámpa világított. Marissa belépett a hideg, nedves helyiségbe. Tad követte. Marissán végigfutott a félelem, amikor becsukódott mögötte az ajtó, és egy kattanással rá is záródott.
A hűtő belsejében húzódó polcokon százezerszám álltak a fiolák.
– Mi ez? – kérdezte Marissa.
– Szérumok – mondta Tad és felvette az egyik fiolát, amin egy dátum volt és egy szám. – Az ismert vagy ismeretlen vírusos betegségek valamelyikében szenvedő betegektől, a világ minden tájáról. Immunológiai tanulmányozás céljából vannak itt. Természetesen nem fertőzőek.
Marissa ennek ellenére megkönnyebbült, amikor ismét kiléptek a folyosóra.
A hűtőszekrénytől pár lépésre a folyosó éles szögben elkanyarodott. Amikor befordultak, masszív vasajtó zárta el az útjukat. A kilincs fölött egy táblán nyomógombok sorakoztak – akár a riasztóberendezésen. Alatta keskeny rés nyílt, olyasmi, mint amilyenbe az ember a hitelkártyáját dugja az automata bankokban. Tad megmutatta a kártyáját, ami egy bőrszíjon a nyakában lógott. Benyomta a résbe.
– A számítógép rögzíti a belépést – mondta. Ezután lepötyögte saját kódszámát a nyomógombokon: 89-52-91. – Nem rossz méretek – jegyezte meg tréfásan.
– Kösz – nevette el magát Marissa. Tad vele nevetett. Látszott rajta, hogy nyugodtabb, mivel egy lélek sincs a virológia épületében. Kis idő elteltével fémes kattanás hallatszott: a zár kinyílt. Tad kitárta az ajtót. Marissa úgy érezte, mintha más világba lépne át. Az épület külső részén végigfutó szürkészöld, zsúfolt folyosó után itt nemrég fölszerelt, különböző színűre festett csövek, műszerek és egyéb futurisztikus szerkentyűk rengetege fogadta. Félhomály volt, míg Tad ki nem nyitotta egy kapcsolókkal teli faliszekrény ajtaját. Egymás után fölkapcsolta őket. Az első kattintás nyomán meggyulladtak a lámpák, abban a helyiségben, ahol voltak. Közel két emelet magas volt, zsúfolva a legkülönfélébb berendezésekkel. Enyhe fenolos fertőtlenítőszer-szag terjengett, amiről Marissának az orvosi egyetem boncterme jutott az eszébe.
A következő kattintás nyomán fény gyulladt egy sor kerek ablak mögött, amelyek a helyiségbe benyúló, három méter magas henger oldalán futottak végig. A henger végén ovális ajtó volt, éppen olyan, mint a vízmentes zsilipkapu a tengeralattjárókon. Az utolsó kapcsoló felkattintása után halk zúgás hallatszott, mintha valamilyen nagy elektromos szerkezet kezdett volna működni.
– Kompresszorok – közölte Tad Marissa kérdő tekintetére, de részletesebben nem magyarázta el, mire valók.
– Ez a szennyezésbiztos labor irányító- és kezelőközpontja. Innen tudjuk ellenőrizni a ventilátorokat és szűrőket. Meg a gamma-generátorokat is. Látod ezeket a zöld fényeket? Azt jelentik, hogy minden rendeltetésszerűen működik. Legalábbis remélhetőleg.
– Hogy érted azt, hogy remélhetőleg? – kérdezte Marissa kissé riadtan. Látva Tad mosolyát, rájött, hogy a fiú csak ugratta. Mégis, egyszeriben már nem volt száz százalékig biztos benne, hogy meg akarja nézni a labort. Pedig olyan remek ötletnek tűnt otthon, a biztonságos négy fal között. Itt viszont, a rengeteg ismeretlen berendezés láttán, tudva, milyen vírusok vannak odabent, már nem volt annyira biztos a dolgában. De Tad nem hagyott rá időt, hogy meggondolja magát. Kinyitotta a légmentes ajtót, és intett Marissának, hogy lépjen be. Marissának kicsit le kellett hajtania a fejét, amikor átlépett a tizenöt centiméter magas küszöbön. Tad követte, azután bezárta maguk mögött az ajtót. Marissán kis híján klausztrofóbia lett úrrá, különösen akkor, amikor nyelnie kellett, hogy ismét jól halljon, mert a nyomásváltozástól eldugult a füle. A henger oldalán hajóablakszerű nyílások sora futott végig, amint azt kívülről már látta. Kétoldalt padok és öltözőszekrények álltak. A henger túlsó végén polcok sorakoztak, meg egy újabb ovális ajtó.
– Meglepetés! – kiáltott fel Tad, és odanyújtott Marissának néhány pamut ruhadarabot. – Utcai ruhában tilos a belépés.
Marissa néhány pillanatig habozott, hasztalanul forgatva a fejét, hátha talál valami helyet, ahová elvonulhatna, azután elkezdte kigombolni a blúzát. Feszélyezte, hogy Tad előtt kénytelen fehérneműre vetkőzni, de úgy látszott, a fiú még nála is nagyobb zavarban van. Nagy látványosan elfordult, amíg ő át nem öltözött. Ezután beléptek a másik ajtón.
Minden egyes helyiségben, amin a labor felé keresztülmentek, alacsonyabb nyomás uralkodik, mint az előzőben. Ez biztosítja, hogy a levegő csak beáramolhat a laborba, kijönni azonban nem tud.
A második helyiség körülbelül ugyanakkora volt, mint az első, de nem voltak ablakai. Jóval erősebben érződött a fenolos fertőtlenítőszag. Jó néhány nagyméretű, kék műanyag ruha lógott a fogasokon. Tad addig keresgélt, amíg talált egyet, amiről úgy gondolta, hogy jó lesz Marissának. A lány elvette tőle a ruhát. Olyan volt, mint az űrruha, de hátizsák és a súlyos buboréksisak nélkül. Akárcsak az űrruha, ez is befedte egész testét, és csizma és kesztyű is tartozott hozzá. A fejrész elejét átlátszó műanyag borította. A ruhát a hasrésztől a nyakig végigfutó cipzár zárta le légmentesen. A hátáról – mint valami farok – a levegővezeték csüngött le.
Tad a szoba két oldalán mellmagasságban végigfutó zöld csővezetékre mutatva elmondta, hogy az egész labort behálózzák ezek a csövek. A csövekről meglehetősen sűrűn szögletes, többcsonkos csőidomok ágaztak le, amikhez hozzá lehetett csatlakoztatni a ruhák légvezetékét. Tad elmagyarázta, hogy a ruhákat a kintinél nagyobb nyomású, tiszta levegő tölti meg, így az ott dolgozók sohasem szívják be a labor levegőjét.
Addig gyakoroltatta Marissával a levegőcső csatlakoztatását és levételét, amíg meg nem győződött róla, hogy biztosan megy neki.
– Oké, ideje, hogy beöltözzünk – mondta aztán Tad, és megmutatta Marissának, miként kell hozzálátni az ormótlan ruha felöltéséhez. Nem volt egyszerű, Marissa különösen a zárt fejrészbe bújt bele nehezen. Alighogy kinézett az arcát borító műanyag maszkon keresztül, az máris bepárásodott.
Tad szólt neki, hogy kapcsolja rá a légvezetékét a hálózatra, s Marissa néhány pillanat múlva érezte, hogy a friss levegő lehűti a testét és a műanyag maszk is kitisztult. Tad felhúzta Marissa ruháján a villámzárat, azután gyakorlott mozdulatokkal belebújt a saját védőöltözetébe. Felfújta a ruhát, majd lekapcsolta magát a hálózatról, és a csövet a kezében tartva elindult az ajtó felé. Marissa követte a példáját. Csak tipegve tudott előrehaladni. Az ajtó jobb oldalán egy kapcsolótábla volt.
– A labor belső világítása – magyarázta Tad és fölkattintotta a kapcsolókat. A hangját letompította a ruha, s a beáramló levegő surrogásán át csak nehezen lehetett érteni, mit mond. Keresztülmentek még egy légmentes ajtón, amit azután Tad bezárt maguk után. A következő szoba feleakkora volt, mint az első kettő, a falait és a csöveket fehér, krétaszerű anyag borította. A padlón műanyag rács volt.
Egy pillanatra rákapcsolták a hálózatra a légvezetéküket, azután átléptek a következő ajtón, amely már magába a laborba vezetett. Marissa szorosan Tad nyomában lépdelt, kezében a légvezetékkel, amit mindig ugyanoda kapcsolt, ahová Tad.
Hatalmas, négyszögletű terembe léptek, amelynek közepén szigetként laborasztalok magasodtak, fölöttük elszívóberendezések nyúltak le a mennyezetről. A falak mentén rengeteg különféle gépezet sorakozott – centrifugák, inkubátorok, különféle mikroszkópok, számítógép-terminálok és egy sor olyan felszerelés, amit Marissa nem ismert fel. Baloldalt zárt, légmentes ajtó látszott.
Tad egyenesen az egyik inkubátorhoz vezette Marissát, és kinyitotta az üvegajtót. A szövetkultúrákat tartalmazó kémcsövek lassan forgó tálcán álltak. Tad kiemelt egyet és odanyújtotta Marissának.
– Itt van a te Ebolád!
A kémcső falát – a benne levő kevéske folyadékon kívül – vékony, átlátszó réteg borította – élő sejtek, amelyeket megfertőztek a vírussal. A sejtek belsejében a vírus nagy erővel szaporodott. Marissa tudta, hogy a kémcső ártatlan kinézetű tartalmában valószínűleg elég vírus van egész Atlanta, sőt talán az egész Egyesült Államok lakosságának elpusztításához – összerázkódott és szorosabban fogta a kémcsövet.
Tad elvette tőle, és odament az egyik mikroszkóphoz. Elhelyezte a légmentes tokba zárt mintát, beállította a fókuszt, azután hátralépett, hogy Marissa odaférjen.
– Látod azokat a sötét csomókat a citoplazmában? – kérdezte.
Marissa bólintott. Még a műanyag maszkon keresztül is jól látta a Tad által leírt zárványokat és a szabálytalan alakú sejtmagot.
– Ez a fertőzés első jele. Csak nemrég készítettem ezeket a kultúrákat. Ez a vírus hihetetlenül gyorsan szaporodik.
Miután Marissa fölegyenesedett a mikroszkóptól, Tad visszatette a kémcsövet az inkubátorba. Ezután elmagyarázta, milyen bonyolult kutatásokat végez, közben időnként rábökött egyik-másik szupermodern berendezésre, és részletesen leírta a különféle kísérleteit. Marissa csak nehezen tudta követni. Nem azért jött ma este a laborba, hogy megvitassa Taddel a munkáját – de ezt nem mondhatta meg neki.
Végül végigmentek egy folyosón egy nagy halom ketrecig. A majmokkal, nyulakkal, tengerimalacokkal, patkányokkal és egerekkel teli, egymásra állított ketrecek majdnem a plafonig értek. Szempárok százai meredtek Marissára: az egyik állat apatikus volt, a másiknak a szemében lázas gyűlölet égett. A szoba túlsó sarkában Tad kihúzott egy tálcát.
– Svájci jégegerek – mondta. Meg akarta őket mutatni Marissának, de megállt a keze a levegőben.
– A fenébe! Ezeket a jószágokat még csak ma délután fertőztem meg, és nagy részük már el is pusztult. Tényleg nem ismer tréfát az Ebolád! Legalább olyan veszélyes, mint a '76-os zaire-i törzs.
Marissa viszolyogva szemügyre vette a döglött egereket.
– Össze lehet hasonlítani a különböző törzseket?
– Persze – válaszolta Tad és kiemelte az állattetemeket. Visszamentek a laborba, ahol Tad keresett egy tálcát az apró hulláknak. Járkálás közben is beszélt, válaszolt a lány kérdéseire. Ha nem közvetlenül szemben álltak, Marissa csak nehezen értette, amit mondott. A műanyag ruhában kongott a hangja. – Most, hogy elkezdtem leírni az Eboládat – mondta Tad –, könnyű lesz összehasonlítani az eddigi törzsekkel. Tulajdonképpen ezekkel az egerekkel kezdtem, de csak a statisztikai kiértékelés után tudom majd megmondani, mi az eredmény.
Tad elhelyezte az egereket egy boncolótálcán, azután megállt a zárt ajtó előtt:
– Azt hiszem, jobb lenne, ha nem jönnél be ide.
Meg sem várva a választ, kinyitotta az ajtót és bevitte a döglött egereket. Kevés pára szökött ki, ahogy az ajtó rácsapódott a légvezetékre.
Marissa a keskeny rést bámulva próbálta megacélozni magát és követni a fiút, de mielőtt még rá tudta volna szánni magát, Tad felbukkant az ajtóban.
– Tudod, azt is tervezem, hogy összehasonlítom a vírusod strukturális polipeptidjeit és RNS-ét a korábbi Ebola-törzsekével…
– Elég! – nevette el magát Marissa. – Teljesen hülyének érzem magam melletted. Újra elő kell vennem a virológiái tankönyvet, ha mindent meg akarok érteni. Nem gondolod, hogy ennyi elég mára, és most már mehetnénk egyet inni, ahogy ígérted?
– Én benne vagyok – mondta lelkesen Tad.
Ahogy kifelé mentek, újabb meglepetés következett: a krétás falú szobában fenolos fertőtlenítőszer zúdult rájuk föntről. Marissa döbbent arcát látva, Tad elnevette magát.
– Most már legalább tudod, milyen az, amikor lehúzzák az embert a vécén.
Öltözködés közben Marissa megkérdezte, mi van abban a szobában, ahova Tad a döglött egereket vitte.
– Csak egy nagy hűtőszekrény – tért ki a fiú az egyenes válasz elől.

A következő négy napban Marissa igyekezett visszazökkenni az atlantai élet kerékvágásába, élvezte, hogy otthon van a kutyájával. A hazatérése utáni napon letudott minden nehéz feladatot: kiszedte a hűtőből a rohadt zöldségeket, kifizette régóta esedékes számláit. A munkahelyén teljes lendülettel belevetette magát a vírusos vérzéses láz, mindenekelőtt az Ebola tanulmányozásába. A JFK könyvtárából kikérte a korábbi esetek részletes leírását: a '76-os zaire-i, a '76-os szudáni, a '77-es zaire-i és a '79-es szudáni Ebola-járványét. A vírus minden egyes járvány idején a semmiből bukkant föl, azután eltűnt. Több mint kétszáz állat- és rovarfajt tanulmányoztak mint potenciális vírushordozót. Az egyetlen pozitív eredmény az volt, hogy egy házi tengerimalacban találtak néhány antitestet.
Marissa különösen érdekesnek találta az első zaire-i járvány leírását. A betegség a Missziós Kórház nevű yambukui egészségügyi létesítményen keresztül terjedt el. Eltöprengett, vajon minő hasonlóság lehet a yambukui Misszió és a Richter Klinika, vagy ha úgy vesszük, Yambuku és Los Angeles között. Aligha lehet túl sok.
A könyvtár egyik hátulsó asztalánál ült, ismét Field Vírustan című tankönyvét bújva. Fel akarta frissíteni a szövetkultúrákról tanultakat, hogy a gyakorlatban is tudjon dolgozni velük a nagy virológiái laborban. Tad készségesen segített, adott neki néhány viszonylag veszélytelen vírust, hogy lehetősége legyen megismerkedni a legmodernebb virológiái berendezésekkel.
Marissa az órájára nézett. Kettő múlt. Negyed négykor találkozója volt dr. Dubchekkel. Előző nap a titkárnőjén keresztül szabályszerű folyamodványt nyújtott be neki, amelyben kérte a szennyezésbiztos labor használatának engedélyezését, leírva, milyen kísérleteket szeretne ott végezni az Ebola terjedési módjának tisztázására. Marissa nem táplált túlzottan vérmes reményeket Dubchek válaszát illetően. A férfi szinte tudomást sem vett róla, mióta visszatértek Los Angelesből.
Árnyék hullott a könyve lapjára, mire Marissa önkéntelenül fölnézett.
– Nahát! Még életben van! – hallotta az ismerős hangot.
– Ralph – suttogta Marissa, megriadva a férfi váratlan feltűnésétől a JFK könyvtárában, és az erős hangtól. Néhány fej feléjük fordult.
– Azt beszélték, még életben van, de személyesen is meg akartam győződni róla – folytatta Ralph, nem véve tudomást Mrs. Campbell rosszalló tekintetéről.
Marissa intett Ralphnak, hogy maradjon csöndben, azután kézen fogta, és kivezette az előcsarnokba, ahol nyugodtan beszélhettek.
Egészen ellágyult a férfi boldog mosolya láttán.
– Örülök, hogy látlak – ölelte meg Marissa. Egy kis lelkiismeret-furdalást érzett, amiért még nem hívta fel azóta, hogy Atlantából hazaérkezett. Amíg Los Angelesben volt, hetenként beszéltek telefonon.
Ralph mintha csak olvasott volna a gondolataiban.
– Miért nem hívtál fel? Dubchek mondta, hogy már négy napja itthon vagy.
– Ma este akartalak felhívni – mentegetőzött. Nem örült neki, hogy Ralph Dubchektől szerez információkat róla.
Lementek a JFK éttermébe egy kávéra. A helyiség szinte üres volt a délutánnak ebben a szakában. Az udvarra néző ablak mellett ültek le. Ralph elmondta, hogy a kórházból az irodájába menet ugrott be, mert mindenképpen itt akarta érni.
– Mit szólnál hozzá, ha együtt vacsoráznánk? – hajolt előre Ralph, és Marissa kezére fektette a tenyerét. – Majd megöl a kíváncsiság, hogy halljam az Ebola fölött Los Angelesben aratott győzelmed részleteit!
– Nem vagyok benne biztos, hogy huszonegy halottat győzelemnek lehet minősíteni – válaszolta Marissa. – Ami még rosszabb, epidemiológiai szempontból kudarcot vallottunk. Nem sikerült rájönnünk, honnan származott a vírus. Kell lennie valamiféle vírusgazdának. Képzeld csak el, hogyan reagált volna a sajtó, ha a JFK nem lett volna képes kideríteni, hogy a légionárius kór baktériuma a légkondicionáló rendszerből eredt.
– Azt hiszem, túl szigorú vagy magadhoz.
– De hisz fogalmunk sincs róla, fölbukkan-e újra az Ebola, s ha igen, mikor. Sajnos, az az érzésem, hogy megint fel fogja ütni a fejét. És hihetetlen, milyen pusztító! – Marissa nagyon is jól emlékezett rá, hogyan haltak meg egymás után, akik megkapták a fertőzést.
– Afrikában sem tudtak rájönni, honnan terjedt el az Ebola – próbálta nyugtatgatni Ralph.
Marissa meglepődött, milyen jól értesült Ralph, és ezt meg is mondta neki.
– A tévé – magyarázta a férfi. – Az esti híradó manapság felér egy orvosi tanfolyammal. – Azért könyvelheted el sikernek a Los Angeles-i akciótokat, mert sikerült megakadályoznotok egy óriási méretű járvány kitörését – szorította, meg Marissa kezét.
Marissa elmosolyodott. Rájött, hogy Ralph igyekszik megvigasztalni, s ez jólesett neki. – Kösz! Igazad van. A járvány sokkal súlyosabb is lehetett volna, s egy ideig mi is úgy véltük, hogy súlyosabb lesz. Hál' istennek, a karantén megtette a hatását. Nagy szerencse, mert a halálozási arány kilencvennégy százaléknál is magasabb: mindössze ketten élték túl a betegséget. Úgy tűnik, még a Richter Klinika is áldozatul esett neki. Olyan rossz lett a híre az Ebola miatt, mint a San Franciscó-i gőzfürdőknek az AIDS nyomán.
Marissa a pult fölött függő órára nézett. Három óra elmúlt.
– Pár perc múlva találkozóm van – mondta bocsánatkérően. – Aranyos vagy, hogy beugrottal, és igazán nagyszerű ötlet a ma esti vacsora.
– Akkor hát megbeszéltük – állt fel Ralph, és megfogta a tálcát, amin az üres csészéik voltak.
Marissa lépcsőn ment fel három emeletet, és átsietett a virológia épülettömbjébe. Világos nappal egyáltalán nem hatott olyan fenyegetőnek, mint este. Eszébe jutott, hogy a folyosó sarkán túl van a szennyezésbiztos labor. Hét perccel múlt három, amikor megállt Dubchek titkárnője előtt.
Butaság volt sietnie. Ahogy Dubchek titkárnőjével szemben ülve a Virology Times-t lapozgatta, középen “A hónap vírusa" egész oldalas fotójával, eszébe jutott, hogy Dubchek biztosan megvárakoztatja. Megint az órájára nézett. Három óra húsz. Az ajtón keresztül hallotta, hogy Dubchek telefonon beszél. A titkárnő asztalán álló készüléken látta, hogy elalszik a lámpa, azután újra kigyullad: Dubchek letette a telefont, majd újra hívott valakit. Négy előtt öt perccel végre kinyílt az ajtó, és Dubchek intett Marissának, hogy menjen be.
Az apró szoba újságcikkek fénymásolataival volt tele: elborították az asztalt, a kartotékszekrényt és a padlót. Dubchek ingujjban volt, meglazított nyakkendője az ing második és harmadik gombja között lógott. Nem kért bocsánatot, és nem kezdett magyarázkodni, amiért megvárakoztatta Marissát. Sőt valami mosolygás-féle ült ki az arcára, ami különösképpen irritálta a lányt.
– Remélem, megkapta a levelemet – kezdte Marissa, igyekezve hivatalos hangot megütni.
– Igen.
– És...? – érdeklődött Marissa kis szünet után.
– Néhány napos laboratóriumi gyakorlat nem elég hozzá, hogy valaki a különleges szennyezésbiztos laborban dolgozzon – közölte Dubchek.
– Mit javasol?
– Pontosan azt, amit jelenleg is csinál. Dolgozzon tovább a kevésbé fertőző vírusokkal, amíg elegendő gyakorlatot nem szerez.
– Honnan fogom tudni, hogy elegendő gyakorlatot szereztem? – Marissa azért tette fel a kérdést, mert bosszantotta, hogy képtelen bevallani a férfinak: már sajnálja, hogy elutasította. Dubchek jóképű férfi volt, sokkal jobban vonzotta, mint Ralph – pedig vele is örömmel készül ma este vacsorázni.
– Úgy vélem, tudni fogom, mikor szerzett megfelelő gyakorlatot – zavarta meg Dubchek a gondolatait –, vagy Tad Schockley tudni fogja.
Marissa megörült. Biztos volt benne, ha Tadtől függ, meg fogja kapni az engedélyt.
– Egyébként van valami sokkal fontosabb, amiről beszélni szeretnék magával. – Dubchek kijött az asztala mögül. – Épp az előbb beszéltem több emberrel is, köztük a missouri állami járványfelügyelővel. Van egy súlyos vírusfertőzött betegük St. Louis-ban, Ebolára gyanakszanak. Szeretném, ha azonnal indulna, felmérné a helyzetet, mintákat küldene Tadnek és jelentené, amit tapasztalt. Itt a helyfoglalása. – Átadott Marissának egy darab papírt, amin ez állt: Delta légitársaság, 1083-as járat, indulás 17.34, érkezés 18.06.
Marissa szólni se tudott a meglepetéstől. Nagyon szűkre van szabva az ideje, hiszen éppen csúcsforgalom van. Jól tudta, hogy a készenléti listán levő orvosoknak mindig kell legyen otthon útra készen bepakolt bőröndjük – de neki nem volt, és Taffyról is gondoskodnia kellett.
– Előkészítjük a mozgólabort, ha netán szükség lenne rá – folytatta Cyrill –, de reméljük, nem lesz. Kezet nyújtott, hogy sok szerencsét kívánjon, de Marissa észre sem vette a mozdulatot, csak kisietett a szobából: teljesen lefoglalta a gondolat, hogy alig négy óra múlva szembe találhatja magát a pusztító Ebola-vírussal. Zúgott a feje. Azért ment be, hogy engedélyt kérjen a különleges szennyezésbiztos labor használatára, és most úgy távozik, hogy utasítást kapott: repüljön St. Louis-ba! Az órájára pillantott, és futni kezdett. Egy perc vesztegetni való ideje sincs.

5. FEJEZET

Március 3.

Marissának csak akkor jutott eszébe, hogy este randevúja van Ralphfal, amikor a gép már a felszállópálya felé gurult. Mindegy, még időben száll le, hogy felhívja, amint odaér. Az egyetlen vigasza az volt, hogy szakmailag most felkészültebbnek érzi magát, mint Los Angelesbe menet. Legalább van róla némi fogalma, mit várnak tőle. Személyesen azonban sokkal jobban félt a fertőzéstől, mint akkor: tudta, most már tudta, milyen pusztító a vírus. Bár senkinek sem említette, nyugtalanította a gondolat, hogy ha kitör a járvány, ő is megfertőződhet. A másik dolog, ami Marissát nyugtalanította, az volt, hogy miként fordulhat elő ilyen gyorsan egy újabb Ebola-fertőzés. Ha tényleg Ebola, hogy került St. Louis-ba? Független-e a járvány a Los Angelesitől, vagy pusztán annak a folytatódása? Előfordulhat, hogy egy vírushordozó hurcolta be Los Angelesből, vagy talán létezik egy “Ebola Mary", hasonlóan a hírhedt “Tífuszos Mary"-hez? Számtalan nyitott kérdés, s Marissának egyiktől sem támadt valami jókedve.
– Kér vacsorát? – zavarta meg az utaskísérő a gondolatait.
– Köszönöm, igen – hajtotta le Marissa maga előtt az asztalkát.
Jobb, ha eszik, akár éhes, akár nem. Tudta, hogy St. Louis-ban már nemigen lesz ideje a rendszeres étkezésre.

Marissa nagyon örült a kocsifelhajtó fölé nyúló előkelő védőtetőnek, amikor kiszállt a taxiból, amivel a St. Louis-i repülőtérről a Nagy-St. Louis Egészségmegőrző Program Kórházhoz vitette magát. Zuhogott az eső. Még így is, hogy tető volt a feje fölött, össze kellett húznia magán a kabátot, miközben a forgóajtó felé futott, olyan erővel hordta a szél a vizet. Nála volt a bőröndje és az irattáskája, mivel nem akarta azzal vesztegetni az időt, hogy megáll a szállodájánál.
A kórház még ilyen esős, sötét este is impozáns látványt nyújtott. Modern stílusban épült, a homlokzatot szürke nemesmészkő borította, a bejárati rész pedig a Gateway Arch három emelet magas hasonmása volt. Bent a falakon világos tölgyfa burkolat, a padlón szép vörös szőnyeg. Egy pökhendi kapus megmutatta Marissának, hogyan juthat el az igazgatóság irodáihoz.
– Doktor Blumenthal! – kiáltott fel egy aprócska, keleties külsejű férfi, és felugrott az asztalától. Marissa egy lépést hátrált, ahogy a férfi elvette tőle a bőröndjét, és lelkesen megszorította a szabad kezét.
– Doktor Karold Taboso vagyok, a főigazgató főorvos. Ez pedig doktor Péter Austin, Missouri állam járványfelügyelője. Már vártuk.
Marissa kezet rázott a magas, vékony, pirospozsgás dr. Austinnal.
– Hálásak vagyunk, hogy ilyen gyorsan ideért – lelkendezett dr. Taboso. – Hozathatok valami enni- vagy innivalót?
Marissa megrázta a fejét, megköszönve a szíves invitálást.
– Már ettem a gépen. Egyébként is szeretnék rögtön munkához látni.
– Na persze, persze – bámult rá kissé zavartan dr. Taboso. Dr. Austin kihasználva a kis szünetet, átvette a szót.
– Valamennyien tudunk róla, mi történt Los Angelesben, és attól tartunk, hogy itt is ugyanazzal a problémával állunk szemben. Amint tudja, ma reggel regisztráltuk az első gyanús esetet; amíg ön úton volt, két újabb érkezett.
Marissa az ajkába harapott. Remélte, hogy vaklármának bizonyul az egész, de az újabb két eset hallatán nehéz lett volna megőriznie az optimizmusát. Leült a fotelébe, amivel dr. Taboso kínálta.
– Jó lenne, ha elmondanák, mit sikerült kideríteni idáig.
– Attól tartok, nem sokat – válaszolta dr. Austin.
– Kevés időnk volt. Az első beteget hajnali négy körül vették fel. Doktor Taboso, becsületére legyen mondva, azonnal riasztott bennünket, a pácienst azon nyomban elkülönítették, remélhetőleg minimumra csökkentve ezzel azok számát, akikkel itt a kórházban érintkezett.
Marissa dr. Tabosóra nézett. Az orvos ideges mosollyal fogadta a dicséretet.
– Szerencse, hogy így történt – mondta Marissa.
– Végeztek valamilyen laboratóriumi vizsgálatot?
– Természetesen – válaszolta dr. Taboso.
– Az lehet, hogy gondot okoz.
– Megértjük – mondta dr. Austin. – De rögtön a betegfelvétel után végezték őket, még mielőtt bárki gyaníthatta volna a diagnózist. Amint riasztották az irodámat, azonnal felhívtam a JFK-t.
– Sikerült valami kapcsolatot találni a Los Angeles-i járvánnyal? Nem lehet, hogy valamelyik beteg járt Los Angelesben?
– Nem – válaszolta dr. Austin. – Megkérdeztük őket, de semmiféle kapcsolatot nem találtunk.
– Nos, nézzük meg a betegeket – állt fel kelletlenül Marissa. – Feltételezem, van kéznél teljes védőruházatuk.
– Természetesen – válaszolta dr. Taboso kifelé menet. A kórház előcsarnokán átvágva odamentek a liftekhez.
– Járt valamelyik beteg Afrikában a közelmúltban? – kérdezte Marissa a liftben. A másik két orvos egymásra nézett.
– Nem hiszem – szólalt meg dr. Taboso.
Marissa nem is várt más választ. Túl egyszerű lett volna az ügy. Látta, hogy az emeleteket jelző fénypont a nyolcason áll meg. A folyosón végigmenve észrevette, hogy egyik kórteremben sem fekszik beteg. Alaposabban szemügyre véve a helyiségeket fölfedezte, hogy a legtöbb nincs is teljesen bútorozva. A folyosó falait is csak lealapozták, nem festették ki.
Dr. Taboso észrevette Marissa csodálkozását.
– Ne haragudjon, előre meg kellett volna magyaráznom! Amikor a kórház épült, túlságosan sok ágyat terveztek. Emiatt azután a nyolcadik emeletet soha nem is fejezték be. Most mégis úgy döntöttünk, hogy használni fogjuk ebben a szükséghelyzetben. Jó elkülönítést tesz lehetővé, nem gondolja?
Odaértek a nővérszobához, amely úgy tűnt, teljesen elkészült – csak éppen a bútorzata volt hiányos. Marissa elvitte az első beteg fejlapját. Leült egy asztalhoz, és kinyitotta a fém fedőlapot. A beteget Zabriskinek hívták. Az életfunkció-grafikonok a jól ismert képet mutatták: magas láz, alacsony vérnyomás. A következő oldal tartalmazta a beteg teljes kórtörténetét. Ahogy Marissa átfutotta a szöveget, megakadt a szeme a beteg teljes nevén: dr. Carl M. Zabriski.
– Orvos a beteg? – emelte hitetlenkedve a tekintetét dr. Tabosóra.
– Sajnos, igen – válaszolta Taboso. – Szemész itt a klinikán.
– Tud róla, hogy Los Angelesben is orvos volt a vírusgazda? – fordult Marissa Austinhez. – Mi több, szemész!
– Felfedeztem az egybeesést – ráncolta össze a homlokát dr. Austin.
– Végez dr. Zabriski bármiféle kutatást majmokkal? – érdeklődött Marissa.
– Nem tudok róla – válaszolta dr. Taboso. – Az biztos, hogy itt a kórházban nem.
– A Los Angeles-i járványnak egyetlen más orvos sem esett áldozatul, ha jól emlékszem – szólalt meg dr. Austin.
– így van – válaszolta Marissa. – A vírusgazdán kívül volt még három laboráns és egy ápolónő. Orvos nem.
Marissa újra belemélyedt a fejlapba, és hamarosan a végére is ért. A kórtörténet korántsem volt olyan teljes, mint amilyet dr. Richterről állítottak össze a Richter Klinikán. Nem talált említést arról, elutazott-e valahová a beteg a közelmúltban, vagy érintkezett-e állatokkal. A laboratóriumi vizsgálatok azonban semmiféle kívánnivalót nem hagytak maguk után. Nem minden teszt mutatott ki rendellenességet, de amelyek igen, azok súlyos máj- és veseelégtelenségről árulkodtak. Eddig minden jel Ebola-vírusos lázra vallott.
Marissa, miután befejezte a fejlap tanulmányozását, összeszedte a vírusminták vételéhez és csomagolásához szükséges felszerelést. Amikor minden együtt volt, az egyik nővér kíséretében végigment a folyosón az elkülönített részhez. Csuklyát, maszkot, kesztyűt, védőszemüveget és védőcsizmát vett, azután belépett.
Zabriski szobájában még két, hasonlóan öltözött nőt talált. Az egyik ápolónő volt, a másik az orvos.
– Hogy van a beteg? – kérdezte Marissa az ágy mellé lépve. A kérdés fölösleges, a férfi állapota nyilvánvaló volt. Az első, amit Marissa észrevett, a törzsét borító kiütések voltak. Azután a belső vérzésre utaló Jeteket fedezte fel: a beteg orrából élénkpíros vérrel telt szonda lógott ki. Dr. Zabriski éppenhogy csak öntudatán volt. Biztosra lehetett venni, hogy semmiféle kérdésre nem tud válaszolni. Marissa néhány szót váltott az orvossal. A hallottak megerősítették addigi benyomásait. A beteg állapota egyre romlott a nap folyamán, és különösen aggasztóvá vált az utóbbi órában: azóta folyamatosan esik a vérnyomása.
Marissa eleget látott. A beteg tünetei megdöbbentően hasonlítottak dr. Richterére. Amíg ki nem derül az ellenkezője, azt kell feltételezni, hogy dr. Zabriskinek és a másik két betegnek Ebola-vírusos láza van.
A nővér segített Marissának orrkenetet és vér- meg vizeletmintát venni. Marissa ugyanazt csinálta velük, mint Los Angelesben: kettős zacskóba helyezte a mintákat, és mindkét zacskó külső felét nátrium-hipoklorittal fertőtlenítette. Miután megszabadult a védőruházattól és kezet mosott, visszament a nővérszobába, hogy felhívja Dubcheket.
A beszélgetés rövid volt és lényegretörő. Marissa beszámolt róla, hogy a tünetek alapján úgy látja, újabb Ebola-járvánnyal állnak szemben.
– Milyen az elkülönítés?
– Ami az elkülönítést illeti, jó munkát végeztek – válaszolta Marissa.
– Amint lehet, megyünk – mondta Dubchek. – Valószínűleg ma éjjel. Szeretném, ha addig leállítana minden laboratóriumi vizsgalatot és ellenőrizné, hogy mindent alaposan fertőtlenítsenek. Vezettessen be ugyanolyan karanténintézkedéseket a vírushordozók számára, amilyeneket Los Angelesben.
Marissa éppen válaszolni készült, de Dubchek már letette a telefont. Felsóhajtott és visszatette a kagylót: micsoda remek munkatársi kapcsolat!
– Nos, lássunk munkához! – fordult dr. Tabosóhoz és dr. Austinhoz.
Sietve utasításokat adtak ki a karanténintézkedések bevezetésére, a laboratórium sterilizálására, és biztosították Marissal, hogy a minták másnap reggelre a JFK-ban lesznek.
A két férfi a dolga után indult, Marissa pedig elkérte a másik két beteg fejlapját.
– Nem tudom, hogy dr. Taboso említette-e, Mrs. Zabriski odalent vár – mondta a Pat nevű ápolónő, miközben átnyújtotta a fejlapokat.
– Ő is megbetegedett? – kérdezte riadtan Marissa.
– Ó, dehogy – válaszolta Pat. – Csak ragaszkodik hozzá, hogy itt legyen a kórházban. Fel akart jönni ide, de doktor Taboso nem engedte. Azt mondta neki, várakozzon inkább a földszinti társalgóban.
Marissa letette a két új fejlapot, és fontolgatni kezdte, mit csináljon először. Úgy döntött, lemegy Mrs. Zabriskihez, mivel nagyon keveset tudott meg arról, mit csinált a doktor az előző néhány napon. Emellett be kellett ugrania a laborba is, hogy ellenőrizze a sterilizálást. Megkérdezte Pattól, merre kell menni, azután lifttel lement a második emeletre. Útközben a mellette álló emberek arcát figyelve eltűnődött, vajon hogyan reagálnának, ha megtudnák, hogy a kórházban Ebola-járvány tört ki. Amikor a második emeleten kinyílt az ajtó, ő volt az egyetlen, aki kiszállt.
Marissa arra számított, hogy csak az éjszakai műszakba beosztott laboránsokat találja ott, s meglepődött, amikor látta, hogy a főorvos, Arthur Rand is az irodájában van, bár már elmúlt este nyolc. Az idős orvos skót mintás mellényt viselt, egyik zsebéből arany óralánc csüngött ki. Érezhetően fennhordta az orrát. Ügyet sem vetett rá, hogy Marissa a JFK-ból érkezett. Az arckifejezése mit sem változott, amikor a lány elmondta neki, hogy véleménye szerint Ebola-járvány tört ki a kórházban.
– Tudok róla, hogy ez is szerepelt a differenciális diagnózisban.
– A JFK kéri, hogy ne végezzenek több laboratóriumi vizsgálatot az érintett betegeken. – Marissa érezte, hogy a férfi nem fogja megkönnyíteni a dolgát. – Ma éjszaka átszállítunk egy izolációs labort.
– Javaslom, tájékoztassa minderről doktor Tabosót!
– Már megtettem – válaszolta Marissa. – Javasoljuk azt is, hogy fertőtlenítsék a labort. A Los Angeles-i járvány során kiderült, hogy hárman a laborban fertőződtek meg. Szívesen segítek, ha úgy gondolja.
– Azt hiszem, magunk is ki tudunk itt takarítani
– válaszolta dr. Rand. A tekintete elárulta, hogy valami olyasmit gondolhat magában: mit képzel ez, most léptem le a falvédőről?
– A rendelkezésére állok, ha szüksége lenne rám
– mondta Marissa, és kifordult az irodából. Megtette, amit lehetett.
A földszinten bement a kellemesen berendezett társalgóba, amelyhez saját kápolna is csatlakozott. Nem tudta, hogyan ismeri majd fel Mrs. Zabriskit, de kiderült, hogy a doktor felesége egyedül van a helyiségben.
– Mrs. Zabriski – szólította meg Marissa halkan. Az asszony fölemelte a fejét. Negyvenes évei végén járhatott, hajába ősz csíkok vegyültek. A szeme vörös volt és karikás, nyilván sírt.
– Doktor Blumenthal vagyok – mondta Marissa szelíden. – Ne haragudjon, hogy zavarom, de szeretnék feltenni magának néhány kérdést.
Az asszony tekintete elködösült a rémülettől.
– Carl meghalt?
– Nem – válaszolta Marissa.
– Meg fog halni, ugye?
– Mrs. Zabriski – kezdte Marissa, megpróbálva másfelé terelni a beszélgetést, különösképpen azért, mert tudta, hogy az asszony megérzése nem csal. Leült a doktor felesége mellé. – Nem én vagyok a férje orvosa. Azért vagyok itt, hogy segítsek kideríteni, milyen betegsége van a férjének, és hogyan kapta. Elutazott valahová a férje az elmúlt... – Marissa először három hetet akart mondani, azután eszébe jutott dr. Richter afrikai útja, és így folytatta: – két hónapban?
– Igen – válaszolta letörten Mrs. Zabriski. – Múlt hónapban elutazott San Diegóba egy orvosi konferenciára, úgy egy héttel ezelőtt pedig Bostonban járt.
– San Diegóba?! – egyenesedett fel Marissa. – Nem szemhéjsebészeti konferencián vett részt?
– De, azt hiszem, igen – válaszolta Mrs. Zabriski. – Carl asszisztense, Judith biztosan pontosabban tudja.
Marissa agya lázasan dolgozott: Zabriski ugyanazon a konferencián vett részt, amin dr. Richter! Újabb véletlen egybeesés? Meglepő egyezés volt, hogy a kérdéses konferencia körülbelül hat héttel azelőtt volt, tehát nagyjából ugyanannyi idő telt el azóta, mint dr. Richter afrikai utazásától a tünetek megjelenéséig.
– Nem tudja, melyik hotelben szállt meg a férje San Diegóban? Lehetséges, hogy a Coronado Hotel volt az?
– Azt hiszem, igen – válaszolta Mrs. Zabriski.
Miközben dr. Zabriski bostoni utazásáról tett fel kérdéseket, Marissa felidézte magában a légionárius betegség történetét, amelynek terjesztésében egy bizonyos hotel játszott központi szerepet. Mrs. Zabriski nem tudta, miért utazott Bostonba a férje, inkább megadta Marissának a doktor asszisztensének telefonszámát azzal, hogy ő minden ilyesmit tudni fog
Marissa eltette a számot és megkérdezte, nem harapta-e meg egy majom dr. Zabriskit a közelmúltban, vagy nem járt-e majmok közelében.
– Nem, nem – felelte Mrs. Zabriski. – Legalábbis én nem tudok róla.
Marissa megköszönte, hogy az asszony a rendelkezésére állt és elnézést kért tőle a zavarásért. Aztán fogta az asszisztens otthoni számát, és elindult, hogy fölhívja.
Marissának kétszer is el kellett magyaráznia, kicsoda ő és miért telefonál ilyen későn, míg végre a titkárnő hajlandó volt válaszolni a kérdéseire. Judith megerősítette, amit Mrs. Zabriski mondott: a doktor a Coronado Hotelben szállt meg San Diegóban, semmilyen állat nem harapta meg a közelmúltban, és tudomása szerint semmiféle majom közelében nem járt. Marissa megkérdezte, vajon ismerte-e dr. Zabriski dr. Richtert, mire Judith közölte, hogy sem a doktor levelezésében, sem a telefonjegyzékben nem találkozott ezzel a névvel. Judith elmondta, dr. Zabriski azért utazott Bostonba, hogy segítsen előkészíteni a Massachusettsi Szemészeti és Fülészeti Főiskola öregdiákjainak találkozóját. Megadta Marissának dr. Zabriski ottani kollégájának nevét és telefonszámát. Marissának – miközben leírta a nevet és a számot – eszébe jutott, vajon nem hurcolta-e be Zabriski – tudtán kívül – a vírust Bostonba. Úgy döntött, ezt a lehetőséget is meg kell beszélnie Dubchekkel.
Ahogy letette a kagylót, hirtelen eszébe jutott, hogy nem hívta fel Ralphot a repülőtérről. A férfi álmos hangon szólt bele a telefonba: Marissa elnézést kért a késői hívásért, és mentegetőzni kezdett, amiért nem értesítette, mielőtt elutazott Atlantából. Mi-után elmagyarázta, mi történt, Ralph kikötötte: csak akkor bocsát meg neki, ha megígéri, hogy néhány napos időközönként fölhívja, és beszámol neki a fejleményekről. A lány megígérte.
Marissa visszament az elkülönítőbe, és folytatta a fejlapok tanulmányozását. A két beteget, akit később vettek fel a kórházba, Carol Montgomerynek és dr. Brian Cesternek hívták. Mindkettőnek magas láza volt, kínzó fejfájásra és élénk hasi görcsre panaszkodtak. A tünetek ugyan nem voltak specifikusak, hevességük mégis komoly aggodalomra adott okot. Egyik fejlapon sem történt említés arról, hogy a beteg valahová elutazott volna, vagy állatokkal került volna kapcsolatba.
Marissa Összeszedte a vírusminták vételéhez szükséges fölszerelést, felöltötte a védőruházatot, és bement Carol Montgomeryhez. A beteg nő egy évvel volt idősebb nála. Marissa akaratlanul is a helyébe képzelte magát. Carol jogász volt, a város egyik nagy részvénytársaságánál dolgozott. Bár teljesén magánál volt, és képes volt beszélni, lerítt róla, hogy súlyos betegi
Marissa megkérdezte, elutazott-e valahová az utóbbi időben. Nemleges választ kapott. Ismerte-e dr. Zabriskit, érdeklődött tovább.
Carol igennel felelt. Dr. Zabriski volt a szemorvosa. Járt-e nála az utóbbi napokban? Igen, négy nappal ezelőtt fölkereste.
Marissa vírusmintákat vett, azután nehéz szívvel elhagyta a kórtermet. Gyűlölt olyan betegséget diagnosztizálni, amelynek a gyógyítására nem volt módja. Az sem vigasztalta, hogy sikerült olyan információkat szereznie, amelyek megerősítették az előző és a mostani járvány hasonlóságát. A hallottakról eszébe jutott egy kérdés, amit már Los Angelesben is számtalanszor feltett magának: miért kapta meg dr. Richternek csak néhány páciense a betegséget, és miért nem kapták meg a többiek?
Marissa friss védőruházatot húzott, és bement dr. Brian Cesterhez. Feltette ugyanazokat a kérdéseket, s mindegyikre hasonló választ kapott, kivéve azt, amikor megkérdezte, hogy a férfi is dr. Zabriski páciense volt-e.
– Nem – válaszolta dr. Cester, miután enyhült a hasgörcse. – Soha nem voltam szemésznél.
– Együtt dolgoztak?
– Időnként altattam neki – mondta dr. Cester. Az arca ismét eltorzult a kíntól. Amint csökkentek a fájdalmai, folytatta. – Inkább teniszezni szoktam vele, mint dolgozni. Talán négy napja játszottam vele.
Marissa mintákat vett, és kiment a kórteremből, minden eddiginél jobban összezavarodva. Az eddigi tapasztalatai alapján úgy vélte, a betegség viszonylag szoros kontaktus útján terjed, elsősorban a nyálkahártyán keresztül. Az, hogy valaki pusztán teniszezik a másikkal, s mégis megkapja, nem illett bele a képbe.
Marissa elküldte a második csomag vírusmintákat, és visszatért dr. Zabriski fejlapjához. Figyelmesen olvasni kezdte a kórtörténetet, ugyanolyan napirendet készítve, mint amilyet dr. Richter esetében állított össze. Hozzátette még azt, amit Mrs. Zabriskitől és a titkárnőtől tudott meg. Nem volt kétséges, hogy mindkettőjüket újra meg kell keresnie. Bár a Los Angeles-i járvány idején nem tudta megtalálni a vírus forrását ezzel a módszerrel, Marissa remélte, ha dr. Zabriski esetében is azonos eljárást alkalmaz, talán rátalál néhány közös elemre azon túl, hogy mindkét orvos ugyanazon a szemészkonferencián vett részt San Diegóban.

Tizenkét óra elmúlt, amikor Dubchek, Vreeland és Layne megérkezett. Marissa megkönnyebbült, amikor, meglátta őket, különösképpen azért, mert dr. Zabriski állapota szüntelenül rosszabbodott. A kezelőorvosa kérte, hadd csinálhasson néhány rutin vérvizsgálatot a beteg hidratizáltságának megállapítására. Marissa két tűz közé került: vagy a beteg gyógyítását tekinti fontosabbnak, vagy a kórház védelmét. Végül engedélyezte azokat a vizsgálatokat, amelyeket a kórteremben is el lehetett végezni.
A JFK-ból érkezett orvosok futólag üdvözölték Marissát, s a továbbiakban szinte tudomást sem vettek róla: minden figyelmüket az izolációs laboratórium felállításának és az elkülönítés tökéletesítésének szentelték. Dr. Layne hozatott néhány nagy ventilátort, míg dr. Vreeland lement az igazgatóságra, hogy megvitassa, miként lehetne szigorítani a karantént.
Marissa újra belemélyedt a fejlapokba, de nemsokára kénytelen volt megállapítani, hogy semmi új információt nem tud már kiszűrni belőlük. Felállt, és átsétált az izolációs laborba. Dubchek zakó nélkül, feltűrt ingujjban dolgozott a két laboránssal együtt. Valamilyen elektromos hiba keletkezett a labor automata vegyelemző készülékében.
– Segíthetek valamiben? – kérdezte Marissa.
– Nem hinném – válaszolta Dubchek anélkül, hogy felnézett volna. Nyomban ezután az egyik laboránshoz fordult, és megkérdezte, mi lenne, ha megcserélnék az érzékelő elektródákat.
– Szeretném, ha szánna rám egy percet, hogy be tudjak számolni a tapasztalataimról – próbálkozott Marissa, égve a vágytól, hogy elmondhassa, dr. Zabriski is ott volt azon a San Diegó-i orvosi konferencián, amelyen dr. Richter részt vett.
– Kénytelen lesz várni – válaszolta dr. Dubchek hidegen. – Az epidemiológai elméleteknél most sokkal fontosabb, hogy üzembe helyezzük ezt a labort.
Marissa magában háborogva tért vissza a nővér, szobába. Nem számított rá, hogy Dubchek ilyen gúnyos lesz, s nem ezt érdemelte tőle. Ha el akarta venni a kedvét a munkától, hát sikerült. Marissa leült az asztalához és számba vette a lehetőségeit. Vagy itt marad, remélve, hogy a férfi valamikor rászán majd tíz percet, vagy elmegy, és alszik egyet. Az alvás mellett döntött. Betette a papírjait a táskájába, és lement a földszintre megkeresni a bőröndjeit.

A telefonközpontos hétkor ébresztette Marissal. Lezuhanyozott, felöltözött, és közben észrevette, hogy tegnapi neheztelése teljesen elpárolgott. Végül is Dubchek óriási stressznek van kitéve; ha nem sikerül megfékezni az Ebolát, az ő fejét veszik, nem Marissáét.
Amikor megérkezett az elkülönítőbe, az egyik JFK-s laboránstól megtudta, hogy Dubchek öt órakor hazament a szállodájába. Hogy Vreeland vagy Layne hol lehet, arról a laboránsnak fogalma sem volt.
A nővérszobában kaotikus állapotok uralkodtak. Az éjszaka öt újabb beteget vettek fel Ebola-vírusos vérzéses láz előzetes diagnózisával. Marissa összeszedte a fejlapokat, de ahogy sorba rakta őket, észrevette, hogy Zabriskié hiányzik. Megkérdezte a nővértől, hová lett.
– Dr. Zabriski hajnali négykor meghalt.
Marissát, bár számított rá, felzaklatta a hír. Tudat alatt valami csodára számított. Leült, a kezébe temette az arcát. Egy perc múlva összeszedte magát, és nekiállt átnézni az újabb fejlapokat. Ilyenkor az a legjobb, ha az ember elfoglalja magát valamivel. Azon kapta magát, hogy öntudatlanul a nyakát tapogatja, nem talál-e rajta duzzanatot. Az egyik rész puha volt. Lehet, hogy egy megdagadt nyirokmirigy az?
Megörült, amikor dr. Layne, a JFK Kórházi Fertőző Betegségek Programjának irányítója lépett be a szobájába. A szeme alatti sötét karikák, a nyúzott arc, a borostás áll arról árulkodtak, hogy kifogott egy “éjszakai műszakot". Marissa elmosolyodott; kedvelte ezt a mackós, mindig kócos hajú férfit, aki kiöregedett rögbijátékosra emlékeztette. Layne nehézkesen lehuppant egy székre, és masszírozni kezdte a halántékát.
– Úgy néz ki, legalább olyan súlyos lesz ez is, mint a Los Angeles-i volt – szólalt meg. Most hoznak fel egy újabb beteget, egy pedig az ügyeleti szobában van.
– Most kezdtem hozzá az újabb fejlapok elolvasásához – mondta Marissa. Hirtelen bűntudatot érzett amiatt, hogy előző este hazament.
– Nos, egy dolgot mondhatok magának. Úgy tűnik, az összes új beteg a kórházban szedte össze a vírust. Ez az, ami rettenetesen bosszant.
– Valamennyien dr. Zabriski betegei voltak? – kérdezte Marissa,
– Azok igen – mutatott Layne a Marissa előtt heverő fejlapokra. – Zabriski mindnyájukat kezelte az elmúlt néhány napban. Minden jel arra mutat, hogy vizsgálat közben fertőzte meg őket. Az újabb esetek dr. Cester páciensei. Az elmúlt tíz napban műtötték őket, és Cester volt az altatóorvosuk.
– És Cester? – érdeklődött tovább Marissa. – Gondolja, hogy ő ugyanúgy kapta meg a betegséget, ahogy doktor Zabriski?
Dr. Layne megrázta a fejét.
– Nem. Hosszadalmasán beszélgettem vele, és megtudtam tőle, hogy ő és Zabriski teniszpartnerek voltak.
Marissa bólintott:
– De megmagyaráz ez valamit?
– Körülbelül három nappal azelőtt, hogy doktor Zabriski megbetegedett, doktor Cester két szét között kölcsönkérte a törülközőjét. Azt hiszem, akkor történt a fertőzés. Úgy látszik, a betegség a testnedvek közvetlen kontaktusa útján terjed. Úgy vélem, Zabriski ugyanúgy vírusgazda, mint doktor Richter.
Ostoba vagyok, gondolta magában Marissa. Ha még egy kérdést feltesz dr. Cesternek, megtudhatta volna ezt a döntő fontosságú tényt. Remélte, többé nem követ el ilyen hibát.
– Bárcsak rájönnénk, hogyan került be legelőször az Ebola a kórházba! – sóhajtott fel színpadiasan dr. Layne.
Dubchek érkezett meg a nővérszobába, fáradtan, de frissen borotválva és kifogástalanul öltözötten, mint mindig. Marissa meglepődött. Ha ötkor ment el, akkor nemhogy alvásra, de még arra is alig lehetett ideje, hogy lezuhanyozzon és átöltözzön. Mielőtt Dubchek elkezdhetett volna Layne-nel beszélgetni, Marissa sietve elújságolta nekik, hogy Zabriski részt vett ugyanazon a San Diegó-i orvosi konferencián, amelyen Richter is ott volt, és mindketten ugyanabban a hotelban szálltak meg.
– Túl rég volt, semhogy jelentősége legyen –, jelentette ki Dubchek fölényesen. – Az a konferencia több mint hat héttel ezelőtt volt.
– De ez látszik az egyetlen Összekötő kapocsnak a két orvos között – tiltakozott Marissa. – Azt hiszem, utána kéne járnom.
– Ahogy tetszik – mondta Dubchek. – Addig is megkérném, menjen le a kórbonctanra, és győződjön meg róla, hogy minden szükséges óvintézkedést megtesznek-e, amikor Zabriskit felboncolják ma reggel. És mondja meg nekik, hogy gyorsfagyasztott máj-, szív-, agy- és lépmintákat kérünk vírusizoláláshoz!
– Vesét nem? – szólt közbe Layne.
– Persze, vesemintát is – mondta Dubchek.

Marissa úgy érezte magát, mint valami küldönc. Eltöprengett, vajon sikerül-e valaha visszaszereznie Dubchek megbecsülését, azután eszébe jutott, hogyan veszítette el, és az előbbi elkeseredettség helyett düh töltötte el.
A kórbonctanon, ahol ebben a napszakban nagy volt a sürgés-forgás, a boncolótermekhez irányították Marissát. Biztos volt benne, hogy dr. Rand lesz az, akit ott talál. Nem sok vágyat érzett rá, hogy beszéljen vele, mert eszébe jutott az öregúr pökhendi, fennhéjázó modora.
A boncolótermek fehér csempével és csillogó, rozsdamentes acéllal voltak burkolva. Olyan átható volt a formalinszag, hogy Marissa szeme könnybe lábadt tőle. Az egyik asszisztenstől megtudta, hogy Zabriskit a hármas teremben fogják boncolni.
– Ha be akar menni, be kell öltöznie. Csúnya eset.
Mivel amúgy is nagyon félt, hogy elkapja az Ebolát, Marissa készséggel eleget tett a felszólításnak. Amikor belépett a terembe, dr. Rand éppen hozzálátott a boncoláshoz. Felnézett a hátborzongató szerszámokkal teli asztal mellől. Dr. Zabriski hullája még egy nagy, átlátszó műanyag zsákban feküdt. A teste felső része tésztaszínű volt, az alsó élénkvörös.
– Üdv! – csilingelte derűsen Marissa. Úgy döntött, azért is jókedvűnek fog mutatkozni. Bár nem jött válasz a köszönésére, tolmácsolta a patológusnak a JFK kérését. Rand megígérte, hogy felküldi a kért mintákat. Marissa ezután javasolta neki, hogy használjon szemüveget. – Kiderült, hogy sokan itt is és Los Angelesben is a szaruhártyájukon keresztül kapták meg a fertőzést – magyarázta.
Dr. Rand morgott valamit, azután eltűnt. Amikor visszajött, műanyag védőszemüveg volt rajta. Szó nélkül átadott egyet Marissának is.
– Van még valami – folytatta Marissa. – A JFK azt tanácsolja, hogy ezeknél az eseteknél ne használjon motoros fűrészt, mivel jelentős aeroszolképződést okoznak.
– Nem állt szándékomban semmiféle motoros szerszámot használni. Bár lehet, hogy ez meglepő a maga számára, volt már dolgom fertőző esetekkel a pályafutásom során.
– Akkor azt hiszem, fölösleges figyelmeztetnem, hogy ne vágja meg az ujját – mondta Marissa. – Egy kórboncnok így halt meg vírusos vérzéses lázban.
– Emlékszem – mormogta dr. Rand. – Lassa-láz. Van még számomra egyéb tanácsa?
– Nincs – válaszolta Marissa. Az orvos felvágta a műanyag zsákot. Zabriski teste ott feküdt előttük csupaszon. Marissa magában azon vívódott, maradjon, vagy elmenjen. Mivel sehogy sem tudott dönteni, végül maradt.
A feje fölött lógó mikrofonba beszélve, amelyet mindig egy pedállal kapcsolt be, dr. Rand elkezdte leírni a hulla külső jegyeit. Átváltott arra a furcsa, monoton stílusra, amire még medika korából emlékezett Marissa. Egyszerre csak valami visszazökkentette a jelenbe: Rand éppen egy, már beforrt koponyafal zúzódását írta le. Ez új volt. Nem szerepelt a fejlapon, ahogy a jobb konyákén levő vágás és a jobb combon található, negyeddolláros nagyságú zúzódás sem.
– A halál előtt vagy után keletkeztek ezek a sérülések?
– Előtte – válaszolta dr. Rand, meg sem kísérelve, hogy elrejtse ingerültségét, amiért félbeszakították.
– Mit gondol, milyen régiek lehetnek? – kérdezett tovább Marissa, ügyet sem vetve a férfi kelletlenségére. Lehajolt, hogy alaposabban szemügyre vegye őket.
– Úgy egyhetesek lehetnek – válaszolta dr. Rand. – Plusz-mínusz egy-két nap. Akkor tudnánk pontosan megmondani, ha mikroszkóp alatt boncolnánk. A beteg állapotára való tekintettel azonban úgy vélem, aligha lehetnek fontosak. Most pedig, ha nincs ellene kifogása, szeretném folytatni a munkámat.
Marissa kénytelen volt hátrább lépni. Eltöprengett ezeken a balesetre utaló jeleken. Bizonyára van rájuk valami egyszerű magyarázat; lehet, hogy Zabriski elesett teniszezés közben. Marissát inkább az bosszantotta, hogy a horzsolást és a vágást nem említették a férfi fejlapján. Marissának azt tanították, minden külső jegyet rögzíteni kell a kórtörténetben.
Amint Rand befejezte a boncolást, és Marissa a saját szemével meggyőződött róla, hogy a szövetmintavétel rendben megtörtént, úgy döntött, utánajár a sérülések okának.
Rögtön a kórbonctanról megpróbálta felhívni Zabriski asszisztensét, Judithot. Hússzor hagyta kicsörögni a telefont. Nem vette fel senki. Mivel nem szívesen zavarta volna Mrs. Zabriskit, először arra gondolt, megkeresi dr. Tabosót, végül eszébe jutott, hogy Zabriski irodája bizonyára a kórházban vari, s úgy döntött, inkább ott próbálkozik. Felment az irodába. Judithot ott találta az asztalnál.
Törékeny, húszas éveiben járó fiatalasszony volt. A szempillafesték elkenődött az arcán. Marissa rögtön látta, hogy sírt. Judith nemcsak szomorú volt, hanem rémült is.,
– Mrs. Zabriski megbetegedett – tört ki belőle, amint Marissa bemutatkozott. – Nemrég beszéltem vele. Lenn van az ügyeleti szobában, de hamarosan befektetik a kórházba. Azt mondják, ugyanazt kapta el, amit a férje. Istenem, én is meg fogom kapni? Milyen tünetei vannak?
Marissa nagy nehezen lecsillapította a fiatalasszonyt annyira, hogy el tudja neki magyarázni, a Los Angeles-i járvány során az orvos asszisztense nem kapta meg a fertőzést.
– Akkor is elmegyek innen – jelentette ki Judith, és az egyik asztalfiókból kivett egy kötött pulóvert. Beletette egy hullámpapír dobozba. Nyilvánvaló volt, hogy csomagol. – És nem én vagyok az egyetlen, aki el akar menni – tette hozzá. – Beszéltem egy csomó másik alkalmazottal, ők is elmennek.
– Tudom, mit érezhet – mondta Marissa. Magában közben azt latolgatta, vajon az egész kórházra ki kell-e majd terjeszteni a karantént. A Richter Klinika karanténjakor kész lidércnyomássá váltak az ellátási problémák.
– Azért jöttem, hogy megkérdezzek magától valamit.
– Tessék, kérdezzen – mondta Judith anélkül, hogy abbahagyta volna a fiókok kiürítését.
– Doktor Zabriskin volt néhány horzsolás, a fején pedig egy seb, mintha elesett volna. Tud erről valamit?
– Kínos ügy volt – intett Judith. – Körülbelül egy héttel ezelőtt kirabolták az egyik itteni sétálóutcán, amikor ajándékot akart vásárolni a feleségének. Elvették tőle a pénztárcáját és az arany Rolex óráját. Azt hiszem, fejbe vágták.
Ez hát a titokzatos baleset, gondolta magában Marissa. Néhány percig még ácsorgóit, és figyelte, ahogy Judith elcsomagolja a dolgait a papírdobozba, s közben azon törte a fejét, mit kérdezhetne még tőle. Semmi nem jutott eszébe, így hát elköszönt és visszament az elkülönítőbe. Ha jól belegondolt, jómaga is legalább annyira rettegett, mint Judith.
Az elkülönítő már korántsem volt olyan nyugodt, mint korábban. Mivel sok volt az új beteg, egy teljes műszaknyi agyonhajszolt ápolónő sürgött-forgott a kórtermekben. Dr. Layne éppen egy csomag fejlapot töltött ki.
– Isten hozta a tébolydában – köszöntötte. – Öt új betegünk van, köztük Mrs. Zabriski.
– Már hallottam – ült le Marissa dr. Layne mellé. Bárcsak Dubchek is úgy viselkedne vele, mint korábban: ahogy egy kollégával szokás.
– Tad Schockley felhívott bennünket. Azt mondja, Ebola.
Marissa megborzongott.
– Bármelyik pillanatban megérkezhet az állami egészségügyi felügyelő, hogy elrendelje a karantént – folytatta dr. Layne. – Úgy látszik, a kórház személyzetéből sokan le akarnak lépni: ápolónők, laboránsok, még néhány orvos is. Doktor Taboso csak nagy nehezen tud személyzetet biztosítani a kórtermekbe. Látta a helyi lapot?
Marissa megrázta a fejét. Szinte már a nyelvén volt, hogy legszívesebben ő sem maradna itt, ha ez azzal jár, hogy a betegek közelébe kell mennie.
– “Visszatér a pestis", ez a főcím! – Dr. Layne arcán felháborodás tükröződött. – Átkozottul felelőtlenek tudnak lenni az újságírók. Dubchek megtiltotta, hogy bárki is beszéljen velük. Utasítást adott, hogy minden kérdéssel küldjük őket hozzá.
Kinyílt a betegszállító lift ajtaja, Marissa odakapta a fejét. Megjelent egy átlátszó, műanyag elkülönítő sátorral fedett betegszállító kocsi. Amikor elhaladt mellettük, Marissa felismerte Mrs. Zabriskit. Ismét megborzongott. Lehet, hogy nem is túloz az újság főcíme, gondolta magában.

6. FEJEZET

Április 10.

Marissa újabb adagot vett a villájára az édességből, amit csak nagy ritkán engedélyezett magának. Ez volt második estéje újra otthon Atlantában, és Ralph egy meghitt francia étterembe vitte el vacsorázni. Az öt hét után, mely idő alatt alig aludt, és csak a kórház éttermében kapott be valamit, igazán élvezte az ínyencfalatokat. Észrevette, hogy a bor rögtön a fejébe száll: nem csoda, hiszen azóta nem ivott alkoholt, hogy Atlantából elutazott. Tudta, hogy sokat beszél, de úgy tűnt, Ralph nem bánja. Hátradőlt és hallgatta, amit mesél.
Mikor kifogyott a mesélnivalóból, Marissa mentegetőzni kezdett, hogy ilyen sokat fecseg.
– Ő a hibás – mutatott üres poharára.
– Nem kell mentegetőznöd – nyugtatta meg Ralph. – Egész éjjel elhallgatnálak. Csodállak azért, amit Los Angelesben és St. Louis-ban végigcsináltál.
– De hisz minderről beszámoltam már menet közben – tiltakozott Marissa, gyakori telefonbeszélgetéseikre célozva. Amíg St. Louis-ban volt, Marissának szokásává vált, hogy néhány naponként felhívja Ralphot. Nemcsak a teóriáiról Számolt be ilyenkor, kérve Ralph véleményét, hanem neki öntötte ki a szívét Dubchek miatt, aki továbbra is levegőnek nézte. Ralph mindkét vonatkozásban megértő volt, mellé állt.
– Mesélj még az emberek reakciójáról! – kérte. – Hogyan próbáltak a kórház vezetői és orvosai úrrá lenni a pánikon? Hiszen ezúttal harminchét halott volt!
Marissát nem kellett biztatni, mesélni kezdett a St. Louis-i kórházban kitört pánikról. A betegek és a személyzet őrjöngtek a rájuk kényszerített karantén miatt. Dr. Taboso szomorúan bevallotta neki: arra számít, hogy a karantén feloldása után be kell zárni a kórházat.
– Tudod, még mindig nyugtalan vagyok, nem kaptam-e még én is a betegséget – ismerte be Marissa zavart nevetéssel. – Akárhányszor megfájdul a fejem, rögtön az jut az eszembe: na, tessék, megkaptad. Bár egyelőre fogalmunk sincs róla, honnan származott a vírus, Dubcheknek az a véleménye, hogy a forrás valamilyen módon kapcsolatban áll az orvosokkal – s ez sem hat rám éppen megnyugtatóan.
– Te hiszed ezt? – kérdezte Ralph.
– Hivatali kötelességem – nevette el magát Marissa. – Ha pedig ez igaz, akkor tudj róla, hogy a leginkább veszélyeztetettek közé tartozol. Mindkét vírusgazda szemész volt.
– Ne mondj ilyet! – nevetett Ralph. – Babonás vagyok.
Marissa hátradőlt, hogy a pincér kitölthessen egy újabb adag kávét. Nagyon finom volt, de sejtette, hogy később, amikor majd megpróbál elaludni, sajnálni fogja, hogy ennyit ivott belőle.
Miután a pincér elvitte a használt desszertestányérokat, Marissa folytatta:
– Ha Dubcheknek igaza van, akkor mindkét szemorvos valamilyen módon kapcsolatba került a vírusforrással. Heteken át töprengtem a dolgon, de képtelen voltam bármiféle magyarázatot találni. Doktor Richter dolgozott majmokkal, sőt a megbetegedése előtt egy héttel meg is harapta az egyik. Egy hasonló vírust, a Marburgot pedig annak idején a majmokkal hoztak, összefüggésbe. De doktor Zabriski semmiféle állatot nem érintett meg.
– Ha jól emlékszem, azt mondtad, doktor Richter Afrikában járt – vágott közbe Ralph. – Nekem úgy tűnik, itt van a kutya elásva. Végül is ez egy Afrikában honos vírus.
– Ez igaz – ismerte el Marissa. – De az időpontok egyáltalán nem stimmelnek. Ebben az esetben a lappangási idő hat hét lett volna, míg a többiek esetében kettőtől öt napig terjedt. Azután itt van még a két járvány összekapcsolásának problémája. Doktor Zabriski nem volt Afrikában, s a két doktor egyetlenegy ponton került kapcsolatba egymással: mindketten részt vettek ugyanazon az orvosi konferencián. De az megint csak hat héttel azelőtt volt, hogy doktor Zabriski megbetegedett. Ez őrület. – Marissa lemondóan legyintett, mint akit már nem is érdekel a dolog.
– Ha másnak nem, annak örülhetsz, hogy sikerült ilyen jól megfékezni mind a két járványt. Ha jól emlékszem, Afrikában sokkal súlyosabb volt.
– Ez igaz – bólintott Marissa. – Az 1976-os zaire-i járvány során, amikor valószínűleg egy amerikai egyetemi hallgató volt a vírusgazda, háromszáztizennyolcan betegedtek meg, és ebből kétszáznyolcvanan meghaltak.
– Na látod! – vágta rá Ralph, úgy gondolva, hogy ez a statisztika majd felvidítja Marissal. Összehajtotta az asztalkendőjét, és az asztalra tette. – Van kedved beugrani hozzám egy vacsora utáni italra?
Marissa Ralphra nézett: maga is csodálkozott, mennyire szorossá vált a kapcsolatuk. A meglepő az volt, hogy mindez telefonon keresztül történt.
– Igaz, ami igaz: jólesne egy ital – mosolyodott el.
Az étteremből kifelé menet belekarolt Ralphba. Amikor odaértek a férfi új Mercedes 300 SDL-jéhez, Ralph kinyitotta előtte a kocsiajtót. Marissa arra gondolt, könnyen meg tudná szokni az effajta figyelmességet.
Ralph büszke volt a kocsijára. A vak is láthatta, milyen szeretettel érinti meg a műszereket vagy a kormánykereket. Marissa a bőrülésen hátradőlve megállapította, hogy a kocsi tényleg kényelmes, de az autók sosem jelentettek túl sokat számára. Azt se nagyon tudta megérteni, miért vásárolnak az emberek dízelmotoros kocsikat, hiszen indításkor és üresjáratban kellemetlenül csörögnek. Ezt meg is kérdezte Ralphtól.
– Gazdaságosak – mondta a férfi. Marissa végignézett a kocsi belsején. Csodálta, hogy valaki képes azzal áltatni magát, hogy egy méregdrága Mercedes gazdaságos.
Egy ideig hallgattak, és Marissa eltöprengett, vajon helyes-e, hogy ilyen késő éjszaka felmegy Ralph lakására. De bízott Ralphban, és nem bánta, hogy a kapcsolatuk szorosabbra fűződik. A férfi felé fordult a félhomályban. Határozott arcéi, előreugró, nagy orr – akárcsak az apjáé...
Miután brandyspohárral a kézben elhelyezkedtek a nappaliban levő kanapén, Marissa elmondott Ralphnak valamit, amivel félt volna Dubcheknek előhozakodni most, hogy az ilyen lekezelően bánt vele.
– Van egyvalami, ami a két vírusgazdánál gyanúsnak tűnik nekem. Mindkettőt kirabolták néhány nappal azelőtt, hogy megbetegedtek. – Marissa elhallgatott, várta a férfi válaszát.
– Nagyon gyanús – kacsintott rá Ralph. – Arra gondolsz, hogy létezik egy “Ebola Mary", aki kirabolja az embereket, és terjeszti a betegséget?
– Tudom, hogy hülyeségnek tűnik – nevette el magát Marissa. – Ezért nem mondtam el senkinek.
– Végül is minden eshetőséget számításba kell venni – folytatta Ralph. – A régi orvosi iskola azt tanította, kérdezz meg mindent, még azt is, mivel foglalkozott a beteg dédapja, mielőtt kivándorolt volna Amerikába.
Marissa szándékosan Ralph munkájára és házára terelte a társalgást, a férfi két kedvenc témájára. Az idő múlásával észrevette, hogy a férfi meg se próbál közeledni hozzá. Töprengeni kezdett, vajén benne van-e a hiba, például az, hogy esetleg megfertőződhet Ebolával. Az igazi hideg zuhany azonban akkor jött, amikor Ralph felajánlotta neki, töltse az éjszakát a vendégszobában.
Marissa mélységesen megsértődött. Legalább annyira, mintha a férfi abban a pillanatban megpróbálta volna letépni róla a ruhát, amikor beléptek a házba. Köszöni szépen, mondta Ralphnak, de nem akarja a vendégszobájában tölteni az éjszakát; a saját házában akar aludni a kutyájával. A mondat második részét sértésnek szánta, de Ralph elengedte a füle mellett. Tovább beszélt arról, hogyan fogja átalakíttatni a földszintet. Most már elég régóta lakik itt ahhoz, hogy tudja, mit akar.
Az igazság az volt, hogy Marissa maga sem tudta, mit csinált volna, ha Ralph megpróbál közeledni hozzá. Jó barát volt, de nem az a férfi, akiről álmodozott; még Dubchek is sokkal vonzóbb nála.
Most, hogy Cyrillre gondolt, eszébe jutott valami.
– Honnan ismeritek egymást Dubchekkel?
– Akkor találkoztam vele, amikor előadást tartott a gyakorlaton levő szemészeknek az Egyetemi Kórházban. Néhány ritka vírust, például az Ebolát, sőt az AIDS-t is lokalizálták a könnyekben és a csarnokvízben. Jó pár közülük még anterior uvetist is okoz.
– Aha – bólintott Marissa, mintha értené. Valójában fogalma sem volt róla, mi lehet az az anterior uvetis, de úgy döntött, ez éppen a megfelelő pillanat arra, hogy megkérje Ralphot, vigye haza.

A következő napokban Marissa visszazökkent a megszokott kerékvágásba, bár ahányszor megcsörrent a telefon, mindig attól félt, hogy újabb Ebola-járványhoz hívják. Ahogy azt annak idején megfogadta magának, bepakolt egy bőröndöt, és nyitott fedéllel beállította a ruhásszekrénybe: csak bele kell hajítania a szépítőszereit. Ha ismét szükség lenne rá, perceken belül indulhat.
A munkahelyén biztatóan alakultak a dolgok. Tad segített neki gyakorlatot szerezni a vírusokkal való laboratóriumi munkában, és közösen próbáltak kidolgozni egy kutatási programot az Ebolára. Mivel képtelen volt bármiféle hipotézist felállítani a vírus eredetét illetően, Marissa inkább a terjedés módjára koncentrált. A Los Angelesben és St. Louis-ban összegyűjtött óriási mennyiségű adat alapján bonyolult táblázatokat készített, amelyek illusztrálták a betegség terjedését: hogyan fertőzte meg egyik személy a másikat. Ezzel egyidejűleg részletes leírást készített azokról, akik közvetlenül érintkeztek a vírusgazdákkal, mégsem kapták meg a betegséget. Amint azt dr. Layne is gyanította, a fertőzéshez szoros, személyes kapcsolatra volt szükség, feltehetőleg arra, hogy vírusok kerüljenek a nyálkahártyára; ugyanakkor a szexuális kontaktus – az AIDS-tői eltérően – csak dr. Richter és a titkárnő, valamint dr. Zabriski és a felesége között játszott szerepet. Annak fényében, hogy a vérzéses lázzal egy idegen is megfertőzhet bárkit, ha közös törülközőt használnak, vagy egyszerűen bármiféle közelebbi kontaktusba kerülnek, az AIDS-pánik legfeljebb viharnak tűnhetett egy pohár vízben.
Marissa szerette volna tengerimalacok segítségével igazolni a hipotézist. Ehhez a munkához természetesen a különleges szennyezésbiztos labor használatára lett volna szükség, de még mindig nem sikerült engedélyt kapnia rá.
– Káprázatos! – kiáltott fel Tad egyik délután, amikor Marissa bemutatta neki azt a módszert, amit baktériumfertőzött víruskultúrák megmentésére talált ki.
– Most már el nem tudom képzelni, hogy Dubchek visszautasítsa a kérésedet.
– Én igen – válaszolta Marissa. Felmerült benne a gondolat, hogy elmondja Tadnek, mi történt a Los Angeles-i hotelben, de ismét úgy döntött, inkább nem szól róla. Semmit nem érne el vele, legfeljebb Tad és Cyrill kapcsolata látná a kárát.
Követte barátját az irodájába, hogy megigyanak egy kávét.
– Tad, amikor a szennyezésbiztos laborban voltunk, azt mondtad, mindenfajta vírust tároltok ott, köztük Ebolát is.
– Minden egyes járvány vírusából van mintánk. Még a te két járványodéból is fagyasztottunk le.
Marissa nem volt benne biztos, hogy tényleg örül annak, ha a két legutóbbi járványról mint az övéről beszélnek. De ezt az érzését megtartotta magának, s inkább tovább kérdezett.
– Van a JFK-n kívül más hely is, ahol Ebola-vírust tárolnak? ,
Tad egy pillanatig gondolkodott. – Nem tudom biztosan. Úgy érted, itt az Egyesült Államokban?
Marissa bólintott.
– A hadseregnek valószínűleg van belőle Fort Detrickben, a Biológiai Hadviselési Központban. Az ottani főnök korábban a JFK-ban dolgozott, és érdeklődik a vírusos vérzéses láz iránt.
– Van a hadseregnek különleges szennyezésbiztos laboratóriuma?
– Hát persze hogy van. Nekik mindenük van – válaszolta Tad magabiztosan.
– És azt mondod, a Fort Detrick-i főnök érdeklődik a vírusos vérzéses láz iránt?
– Dubchekkel együtt ő is tagja volt annak a csoportnak, amelyet az első Ebola-járvány idején kiküldtek Zaire-ba.
Marissa a kávéját kortyolgatva eltűnődött ezen az érdekes véletlenen. Közben lassan kibontakozott benne egy elképzelés, de az olyan hátborzongató volt, hogy tudta, még ésszerű hipotézisnek sem nevezhető.

– Egy pillanat, hölgyeim – mondta az erős déli akcentussal beszélő egyenruhás őr.
Marissa Fort Detrick főkapujánál állt. Bár napokon keresztül próbált szabadulni attól a gyanújától, hogy valami módon a hadsereg lehet a felelős az Ebola váratlan felbukkanásáért, végleg úgy döntött, föláldozza a szabadnapját, és a maga megnyugtatására utánajár a dolognak. A két rablótámadás talánya szüntelenül ott motoszkált a fejében.
Mindössze másfél óráig tartott a repülőút Marylandbe, majd rövid autózás következett egy bérelt kocsival. Az Ebolával szerzett gyakorlati tapasztalata jó ürügy volt ahhoz, hogy Marissa beszéljen bárkivel, aki ismeri ezt a ritka vírust. Woolbert ezredes örömmel teljesítette a kérését.
Az őr visszatért Marissa kocsijához.
– A tizennyolcas épületben várják. – Átnyújtott Marissának egy belépőt, amit a blézere hajtókájára kellett tűznie, azután olyan feszesen szalutált, hogy a lány ijedten hátrahőkölt. Megnyílt előtte a fekete-fehér kapu, s ő behajtott a támaszpontra.
A tizennyolcadik épület ablaktalan, lapostetős betonépítmény volt. Amikor kiszállt a kocsijából, Marissa észrevette, hogy egy középkorú, civil ruhás férfi integet neki. Woolbert ezredes volt az.
Inkább egyetemi professzorra hasonlít, mint katonatisztre, állapította meg magában Marissa. Woolbert ezredes barátságos volt, sőt szórakoztató, s meg sem próbálta leplezni, mennyire örül Marissa látogatásának. Rögtön meg is mondta, még életében nem látott ilyen csinos és apró járványfelügyelőt. Marissa egyáltalán nem bánta a váratlanul kedves fogadtatást,
Az épületben úgy érezte magát, mint egy bunkerben. Egy sor acél tolóajtón kellett keresztülmenniük, amelyeket távvezérléssel nyitottak ki előttük. Minden egyes ajtó fölé apró tévékamera volt szerelve. Maga a laboratórium azonban pontosan olyannak tűnt, mint bármely modern kórház hasonló részlege, még az elmaradhatatlan kávéskanna is ott állt a Bunsen-égő fölött. Az egyetlen különbség az volt, hogy itt nem voltak ablakok.
Woolbert ezredes gyorsan körbevitte Marissát, egy szót sem ejtve arról, van-e szennyezésbiztos laborjuk, azután – átmentek a büfébe; ami valójában mindössze néhány automata volt csak. Az ezredes vett neki egy fánkot meg egy Pepsit, azután leültek az egyik asztalkához.
Woolbert ezredes, anélkül, hogy erre biztatni kellett volna, mesélni kezdett magáról: a JFK-ban kezdte mint járványfelügyelő, ahol azután egyre jobban elmélyedt a mikrobiológiában, illetve végső soron a virológiában. A hetvenes években a kormány költségén visszament az egyetemre, hogy tudományos fokozatot szerezzen.
– Ezerszer érdekesebb volt, mint gyulladt torkokba és bedagadt fülekbe kukucskálni – mondta az ezredes.
– Csak nem gyermekorvos volt? – kiáltott fel Marissa.
Nagyot nevettek, amikor rájöttek, hogy mindketten a Bostoni Gyermekkórházban voltak gyakorlaton. Woolbert ezredes ezután elmesélte, hogyan került Fort Detrickbe. Már korábban többször előfordult, hogy a JFK-tól átmentek emberek Detrickbe, hisz a hadsereg olyan ajánlattal kereste meg őket, amit nem lehetett visszautasítani. Ez történt vele is. A laboratórium és a felszerelés a lehető legjobb, s ami a legfontosabb, nem kell állandóan pénzt kunyerálni.
– Nem zavarja az itteni munkájának a végcélja? – kérdezte Marissa.
– Nem – válaszolta Woolbert ezredes. – Ehhez tudnia kell, az itt folyó munka háromnegyed részének az a célja, hogy megvédjük az Egyesült Államokat a biológiai támadásoktól, köztük az Ebolához hasonló vírusoktól.
Marissa bólintott. Ez eddig nem fordult meg a fejében.
– Egyébként – folytatta Woolbert ezredes – szabad kezet kaptam. Azon dolgozom, amin tetszik.
– És most min dolgozik? – kérdezte ártatlanul Marissa. Az ezredes kis ideig hallgatott, azután világoskék szemével hunyorított.
– Azt hiszem, nem sértek meg katonai titkot, ha elmondom, hiszen egy sor cikket publikáltam az eredményeimről. Az utóbbi három évben az influenzavírussal foglalkozom.
– Nem az Ebolával? – kérdezte Marissa.
– Nem – rázta meg a fejét Woolbert ezredes –, utoljára évekkel ezelőtt végeztem kutatásokat az Ebolával.
– Van valaki itt a központban, aki Ebolával dolgozik? – kérdezte Marissa.
Woolbert ezredes némi habozás után így válaszolt:
– Azt hiszem, elmondhatom magának, mivel múlt évben a Strategic Studiesban megjelent erről egy Pentagon-tanulmány. A válasz: nem. Senki nem dolgozik az Ebolával, még a szovjetek sem, legfőképpen azért, mert nincs rá sem vakcina, sem gyógymód. Az az általános vélemény, ha egyszer kirobbantanák, az Ebola-járvány úgy terjedne a katonák között, mint az erdőtűz. Nálunk is, az ellenségnél is.
– De nem terjedt el.
– Tudom – sóhajtott Woolbert ezredes. – Nagy érdeklődéssel olvastam a legutóbbi két járványról. Egyszer majd felül kell vizsgálnunk a vírusról alkotott véleményünket.
– Nem szeretném, ha ebben nekem bármiféle szerepem lenne – mondta Marissa. A legkevésbé sem akarta arra bátorítani a hadsereget, hogy dolgozni kezdjen az Ebolával. Ugyanakkor megkönnyebbülést is érzett amiatt, hogy nem a hadsereg játszadozik a vírussal.
– Ha jól tudom, maga tagja volt annak a nemzetközi orvoscsoportnak, amelyet 1976-ban Yambukuba küldtek.
– Éppen ezért értékelem nagyra, amit csinál. Ha tudná, mennyire be voltam rezeivé, amikor Afrikában voltam.
Marissa elmosolyodott. Tetszett neki a férfi őszintesége, és máris megbízott benne.
– Maga az első, aki elismeri, hogy fél – mondta. – Én egyfolytában küzdők a félelem ellen, amióta csak Los Angelesbe küldtek.
– Nem ok nélkül – mondta Woolbert ezredes. – Az Ebola furcsa jószág. Bár úgy tűnik, viszonylag egyszerű inaktiválni, hihetetlenül fertőző: elég, ha néhány bejut belőle a szervezetbe, és máris kifejlődik a betegség. Ebben drámaian különbözik az olyan vírusoktól, mint az AIDS; ha azokból milliárdnyi jut be a szervezetbe, még akkor is alacsony a statisztikai valószínűsége, hogy az egyén megbetegszik.
– És mi van a vírus forrásával? – kérdezte Marissa. – Tudom, hogy a hivatalos álláspont szerint nem sikerült megtalálni a betegség forrását Afrikában. Mi a véleménye erről?
– Azt hiszem, állatbetegségről van szó. Egy nap majd izolálják valamelyik egyenlítői majomfajtából. Vagyis zoonózisról, olyan, gerinces állatokra jellemző betegségről van szó, amely időnként átterjed az emberre is.
– Tehát egyetért a JFK jelenlegi hivatalos álláspontjával az Egyesült Államokban kitört két járványt illetően? – kérdezte Marissa.
– Hát persze – válaszolta Woolbert ezredes. – Létezik egyéb álláspont?
Marissa megvonta a vállát.
– Van itt Ebolájuk?
– Nincs – válaszolta Woolbert ezredes. – De tudom, hol lehet szerezni.
– Én is tudom – mondta Marissa. Persze ez így nem igaz, gondolta magában. Tad említette, hogy a különleges szennyezésbiztos laborban van, de hogy pontosan hol, azt nem tudta. Amikor titokban bementek, elfelejtette megkérdezni.

7. FEJEZET

Április 17.

A telefon már jó ideje csönghetett, mire Marissa végül átfordult és felvette a kagylót. A JFK központosa elnézést kért, hogy fölébreszti. Miközben Marissa nagy nehezen felült, elmondta neki, hogy az arizonai Phoenixből érkezett egy hívás, amit szeretne odakapcsoltatni. Lehet? Marissa gondolkodás nélkül igent mondott.
Amíg várta, hogy a telefon újra megcsörrenjen, felvette a köntösét és megnézte, mennyi idő van. Hajnali négy: ez azt jelenti, hogy Phoenixben hajnali kettő van. Marissának eszébe sem jutott más lehetőség, mint hogy valaki felfedezett egy újabb Ebola-gyanús esetet.
A telefon ismét megcsörrent.
– Doktor Blumenthal – szólt bele Marissa. A vonal túlsó végéről jövő hang bárminek volt nevezhető, csak nyugodtnak nem.
– Doktor Guy Weaver vagyok, Arizona állam járványfelügyelője – mutatkozott be a hívó fél. – Rettenetesen sajnálom, hogy ebben az időpontban kell zavarnom, de egy súlyos esethez hívtak ki a phoenixi Medica Kórházba. Gondolom, ismeri a Medica Kórházat?
– Nem, nem ismerem.
– Egy üzleti alapon működő kórházláncnak a tagja, amelyik a Medica Kórházi Csoporttal kötött szerződés alapján Arizonának ezen a részén nyújt komplett átalánydíjas egészségügyi szolgáltatást. Attól tartunk, hogy a kórházban Ebola tört ki.
– Remélem, elkülönítették a beteget... Az a tapasztalatunk.
– Doktor Blumenthal! – szakította félbe dr. Weaver. – Nem egy esetünk van. Nyolcvannégy!
– Nyolcvannégy! – kiáltott fel hitetlenkedve Marissa.
– Negyvenkét orvos, tizenhárom ápolónő, tizenegy segédápolónő, négy laboráns, hatan az adminisztratív részlegből, hatan a konyhaszemélyzetből és két szerelő.
– Valamennyien egyszerre?
– Valamennyien ma este betegedtek meg – válaszolta a járványfelügyelő.

Ebben az éjszakai időpontban nem volt közvetlen járat Phoenixbe, de a Delta megígérte, hogy a legrövidebb útvonalon juttatja el oda. Marissa felöltözött, és fölhívta a JFK ügyeletesét. Közölte vele, hogy azonnal elutazik Phoenixbe, és megkérte, tájékoztassa dr. Dubcheket, amint az bemegy a központba.
Marissa irt egy levelet Judsonéknak, amiben megkérte őket, vegyék magukhoz Taffyt, és vegyék át a postáját, azután kihajtott a reptérre. Egy percre sem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az új járvány nyolcvannégy megbetegedéssel kezdődött. Remélte, hogy délutánra odaér Dubchek és a csapata is.
A repülőút eseménytelenül telt el, bár kétszer is át kellett szállnia. A gépeken alig volt utas. A repülőtéren alacsony, kövér emberke várta.
– Justin Gardner vagyok – mutatkozott be idegesen. – A Medica Kórház főigazgató-helyettese. Majd viszem a táskáját – mondta, de annyira remegett a keze, hogy a bőrönd a földre esett. Miközben lehajolt érte, mentegetőzni kezdett, hogy kissé ideges.
– Megértem – mondta Marissa. – Vannak újabb esetek?
– Több is, és a kórházat pánik kerítette hatalmába – sorolta az újabb rossz híreket Mr. Gardner, miközben átsiettek az előcsarnokon. – Sok beteg kijelentkezett a kórházból, és a személyzet is követte őket, mígnem az állami járványfelügyelő elrendelte a karantént. Én is csak azért tudtam kijönni maga elé, mert tegnap szabadnapos voltam.
Marissa szája kiszáradt a rémülettől, amikor belegondolt, mi vár rá. A gyermekorvosi pálya kezdett egyre vonzóbbnak tűnni a szemében.
Ez a kórház is modern, funkcionalista épület volt. Úgy látszik, az Ebola előnyben részesíti a kortárs építészetet, gondolta magában Marissa. Az egyszerű, már-már puritán külsejű épület a legkevésbé sem tűnt olyan helynek, ahol ilyen súlyos járvány kitörhet.
Bár kora reggel volt, a kórház előtti utca tele volt tévéskocsikkal és riporterekkel. Köztük és a kórház között egyenruhás rendőrök sorfala húzódott, akik közül többen gézmaszkot viseltek. A kép szürrealistának hatott a reggeli szürkületben.
Mr. Gardner az egyik tévés-teherautó mögött állt meg a kocsijával.
– Egyedül kell bemennie és megkeresnie az igazgatót – mondta. – Én azt az utasítást kaptam, hogy maradjak kinn és próbáljam meg csillapítani a pánikot. Sok szerencsét!
Marissa a bejárat felé menet elővette az igazolványát. Megmutatta az egyik rendőrnek, de várnia kellett, amíg az megkérdezi az őrmesterét, hogy beengedheti-e. Egy csapat riporter, meghallva, hogy a JFK-ból érkezett, köré sereglett és nyilatkozatot kért tőle.
– Nincsenek közvetlen ismereteim a helyzetről – tiltakozott Marissa, megpróbálva elhárítani a lökdösődő újságírókat. Hálás volt a rendőrnek, aki félretaszította az újságírókat, rést nyitott a felállított korlátokon, és beengedte.
Sajnos, benn a kórházban még kaotikusabb volt a helyzet. Az előcsarnok tele volt emberrel, s amint belépett, körülvették. Nyilvánvalóan ő volt az első, aki az utóbbi órákban ki- vagy belépett.
A köré gyűlt emberek egy része pizsamát és köntöst viselő beteg volt. Valamennyien egyszerre tettek fel neki kérdéseket, és követelték a választ.
– Kérem! – kiabált valaki Marissa jobbja felől. – Kérem! Engedjenek át! – Egy jól megtermett, sűrű szemöldökű férfi tört magának utat a tömegben.
– Doktor Blumenthal?
– Igen – válaszolta Marissa megkönnyebbülve.
A nagy termetű férfi megragadta a karját, észre sem véve, hogy bőrönd és aktatáska is van nála. Áttört vele a tömegen, és az előcsarnokon át egy ajtóhoz vezette, amit azután bezárt maguk mögött. Hosszú, keskeny folyosón mentek tovább.
– Borzasztóan sajnálom, hogy ilyen kavarodás van itt. Lloyd Davis vagyok, a kórház főigazgatója. Azt hiszem, némi pánik uralkodott el.
Marissa követte Davist az irodájába. Egy oldalajtón keresztül mentek be. Marissa észrevette, hogy a főajtót belülről elbarikádozták egy támlás székkel. Magában megállapította, hogy a “némi pánik" kifejezés erősen szépíti a valódi helyzetet.
– A személyzet tagjai alig várják, hogy beszéljen velük – mondta Mr. Davis. Elvette Marissátót a csomagjait, és lerakta őket az asztala mellé. Hangosan lihegett, mintha a lehajlással járó erőfeszítés kimerítette volna.
– És mi lesz az Ebola-gyanús betegekkel? – kérdezte Marissa.
– Egyelőre várniuk kell – közölte az igazgató, és az előcsarnok felé terelte a lányt.
– De először a betegek megfelelő elkülönítéséről kellene gondoskodnunk!
– Nagyon jól elkülönítettük őket – biztosította Marissal Mr. Davis. – Doktor Weaver gondoskodott róla. – Marissa derekára tette a kezét, úgy tolta az ajtó felé. – Természetesen, ha lesznek további javaslatai, örömmel fogadjuk őket, de most szeretném, ha beszélne az orvosokkal és ápolónőkkel, mielőtt lázadás tör ki!
– Remélem, azért mert annyira súlyos a helyzet – mondta Marissa. – Még hagyján, ha a betegek nyugtalanok, az viszont már egészen más dolog, ha az orvosok és az ápolónők is elvesztik az önuralmukat. – Mr. Davis becsukta az irodája ajtaját, és előrement egy másik folyosón.
– Nagyon sokan megrémültek amiatt, hogy kénytelenek a kórházban maradni.
– Hány újabb feltételezett esetet diagnosztizáltak azóta, hogy felhívták a JFK-t?
– Tizenhatot. Egyikük sem tartozik a kórház személyzetéhez, valamennyien átalánydíjas betegek.
Ez azt jelentette, hogy a vírusnak már a második generációja is kifejlődött: a fertőzött orvosok terjesztették el. Legalábbis ez történt az előző járványod idején. Marissa maga is remegett a félelemtől, ha arra gondolt, hogy össze van zárva egy ilyen ragállyal. Nem tudta, mennyire lesz képes megnyugtatni a kórház személyzetét. Miután már ilyen sokan elkapták a betegséget, vajon képesek lesznek-e féken tartani a járványt, mint Los Angelesben és St. Louis-ban? Gondolni sem mert rá, mi történne, ha az Ebola elterjedne a lakosság körében.
– Nem tudja, nem raboltak ki valakit azok közül, akik először betegedtek meg? – kérdezte Marissa nem annyira az igenlő válasz reményében, mint inkább azért, hogy elterelje a gondolatait. Davis éppen csak ránézett, »s felvonta a szemöldökét, mintha Marissa őrült lenne. Ennél több válaszra nem is érdemesítette a kérdést. Mentek tovább szótlanul. Kis idő múltán megálltak egy zárt ajtó előtt. Davis elővette a kulcscsomóját, kinyitotta az ajtót, és bevezette Marissal a kórház előadótermébe. A terem nem volt nagy: úgy százötven ülőhely lehetett benne. Marissa látta, hogy minden szék foglalt, sőt a terem hátsó részében is állnak jó néhányan. Mindenfelől halk beszélgetés hallatszott, amely azonban elült, mihelyst Marissa, a rátapadó tekintetek kereszttüzében idegesen az emelvényhez ment. Az emelvényen egy magas, rendkívül sovány férfi állt fel a székéből, és megrázta Marissa kezét. – Doktor Guy Weaver vagyok, telefonon már beszéltünk – szólalt meg a férfi olyan mély hangon, ami sehogyan sem volt összhangban ösztövér termetével. – Doktor Blumenthal! El sem tudja képzelni; mennyire örülök, hogy itt van!
Marissa kényelmetlenül érezte magát, mintha valami szélhámosságot követne el. Pedig a java még hátravolt. Dr. Weaver megkopogtatta a mikrofont, hogy meggyőződjön, működik-e, azután bemutatta Marissal.
Olyan hévvel ecsetelte az érdemeit, hogy a lány kezdte egyre rosszabbul érezni magát. A doktor leírásából az derül ki, hogy Marissa tulajdonképpen egyet jelent a JFK-val, s a JFK valamennyi sikerét voltaképp neki lehet tulajdonítani. Dr. Weaver ezután megfordult, és széles gesztussal a mikrofonhoz invitálta Marissal.
Marissa, aki soha nem szeretett tömeg előtt beszélni, teljesen összezavarodott ebben a helyzetben. Fogalma sem volt róla, mii várnak tőle, mit is mondjon. Az alatt a néhány másodperc alatt, ami ahhoz kellett, hogy leeresszék a mikrofont, Marissa megpróbálta összeszedni a gondolatait.
Végignézve a hallgatóságon észrevette, hogy az emberek fele gézmaszkot visel. Az is feltűnt neki, hogy a férfiak és nők jelentős része etnikailag különböző, eltérő arcvonásokkal és bőrszínnel. Az életkoruk is erősen különbözött, s mindebből Marissa rájött, hogy Mr. Davis a “személyzet" kifejezésen nemcsak az orvosokat értette, hanem mindenkit, aki a kórházban dolgozik. Valamennyien várakozással teli tekintettel bámulták, s ő sokért nem adta volna, ha jobban bízhat abban, hogy képes lesz befolyásolni azt, ami a kórházban történik.
– Először is ellenőrizni fogjuk a diagnózist – kezdte Marissa bizonytalanul, néhány oktávval a szokásos hangmagassága fölött. Ahogy tovább beszélt, bár maga sem tudta, hova akar kilyukadni, lassan visszatért a rendes hangja. Elmondta, kicsoda is ő valójában. Pontosan leírta, mi a munkája a JFK-ban. Megpróbálta továbbá megnyugtatni a hallgatóit – bár efelől maga sem volt meggyőződve –, hogy a betegek tökéletes izolálásával, teljes elkülönítő kezeléssel és ésszerű karanténrendszabályokkal sikerül megfékezni a járványt.
– Mindnyájan meg fogunk betegedni? – kiáltott neki oda egy nő a terem hátsó részéből. Mormogás támadt a hallgatóság soraiban. Ez volt az, amitől legjobban féltek.
– Ott voltam a két járványnál, amely nemrégiben tört ki – válaszolta Marissa –, és nem fertőződtem meg, bár érintkeztem olyanokkal, akik megkapták a betegséget. – Saját szüntelen félelméről természetesen nem szólt egy szót sem. – Megállapítottuk, hogy az Ebola csak szoros testi kontaktus útján terjed. Véleményünk szerint a levegő útján való terjedés ki van zárva. – Marissa észrevette, hogy többen leveszik a maszkjukat. Megfordult, és dr. Weaverre nézett, aki biztatóan feltartotta a hüvelykujját.
– Valóban szükség van rá, hogy a kórházban maradjunk? – kérdezte egy, férfi a harmadik sorból. Hosszú, fehér orvosi köpenyt viselt.
– Egyelőre igen – válaszolta diplomatikusan Marissa. – Az előző járványok során bevezetett karanténintézkedések közé tartozott két csoport kialakítása: az egyikbe azok tartoztak, akik közvetlenül érintkeztek a betegekkel, a másikba azok, akik közvetve. – Marissa azután részleteden leírta, mit csináltak Los Angelesben és St. Louis-ban. Azzal fejezte be, hogy azok közül, akikre a karantén kiterjedt, senki nem fertőződött meg, kivéve, ha előtte közvetlenül, fizikailag érintkezésbe került valakivel, aki már beteg volt.
Marissa ezután válaszolt egy sor kérdésre. A kérdezők a kezdeti tünetek és az Ebola-vírusos vérzéses láz klinikai lefolyása után érdeklődtek. Ez utóbbi vagy annyira megrémítette a hallgatóságot, hogy elnémultak, vagy sikerült vele kielégíteni a kíváncsiságukat – Marissa maga sem tudta volna megmondani –, tény, hogy több kérdést nem kapott.
Miközben Mr. Davis felállt, hogy beszéljen a beosztottjaival, dr. Weaver kikísérte Marissal az előadóteremből. Amint kinn voltak a keskeny folyosón, Marissa rögtön közölte, hogy szeretne megnézni valakit az elsőként megbetegedettek közül, mielőtt felhívná a JFK-t.
– Ezt feltételeztem – válaszolta dr. Weaver és felajánlotta, hogy maga vezeti oda. Útközben elmondta, hogy az összes beteget a kórház két emeletén helyezték el, ahonnan kiköltöztették a többi pácienst, és a két emelet szellőztetőrendszerét leválasztották a többiről. Úgy érzi, minden oka megvan rá, hogy bízzon benne: sikerűit teljesen elzárni a külvilágtól ezt a részt. Azt is elmondta, hogy a munkatársai külön betanították az ott dolgozókat, s laboratóriumi munkát csak annyit végeznek, amennyi az egyik lezárt emeleten sebtében felállított laborbán lehetséges. Mindent, amit a betegek használtak, lemosnak nátrium-hipoklorittal, azután mindent rögtön elégetnek. Ami a karanténhelyzetet illeti, kintről hozattak matracokat, és az ambulanciás rendelőkben hálótermeket rendeztek be, elkülönítve egymástól az elsődleges és a másodlagos vírushordozókat. Kintről hoznak minden élelmet és a vizet. Dr. Weaver elárulta, hogy hat évvel azelőtt még a JFK-ban dolgozott járványfelügyelőként.
– Miért mutatott be úgy, mint szakértőt? – kérdezte Marissa, felidézve magában a túlzó jelzőket, amik úgy zavarba hozták. Nyilvánvaló volt, hogy a doktor legalább annyit tud a karanténrendszabályokról, mint ő, ha nem többet.
– A hatás kedvéért – ismerte be dr. Weaver. – A kórház személyzetének szüksége van valakire, akiben bízni tud.
Marissa morgott magában, mert nem örült neki, hogy nem annak mutatták be, aki, de azért nagy hatást tett rá dr. Weaver lélekjelenléte. Mielőtt beléptek volna az emeletre, köpenyt vettek. Bent még egy köpenyt, csuklyát, szemüveget, maszkot, kesztyűt és védőcsizmát is húztak, és csak ezután léptek be az egyik beteg szobájába.
Weaver a klinika egyik általános sebészéhez vitte be Marissát, egy indiaihoz, aki Bombayben született. Marissát ismét hatalmába kerítette a fertőzéstől való félelem, amint lenézett a betegre. A férfin látszott, hogy haldoklik, bár alig huszonnégy órája tört ki rajta a betegség. A tünetegyüttese pontosan olyan volt, mint a Los Angeles-i és a Sí. Louis-i eseteké a végső stádiumban: magas láz, alacsony vérnyomás, a tipikus pörsenések a bőrön és a bevérzések a nyálkahártyákon. Marissa tudta, hogy a férfinak már huszonnégy órája sincs hátra.
Hogy időt takarítson meg, ott helyben vírusmintákat vett, és dr. Weaver intézkedett, hogy szakszerűen becsomagolják, és azonnal elküldjék őket Tad Schockleynek.
Egy pillantás a fejlapra elég volt, hogy meggyőződjön róla, a beteg kórtörténeté meglehetősen hézagos – de nyolcvannégy megbetegedés mellett, amelyek alig hat óra alatt következtek be, aligha remélhette, hogy tankönyvekbe illő leírásokat talál.
Miután elhagyta az emeletet, Marissa először is engedélyt kért rá, hogy használhassa az egyik telefont, azután közölte, szeretné, ha minél több orvos önként vállalkozna rá, hogy segít neki kikérdezni a betegeket. Ha sok betegnek annyira súlyos az állapota, mint az indiai orvosé, gyorsan kell dolgozniuk, különben már semmiféle információhoz nem fognak hozzájutni.
A Mr. Davis irodájában levő telefont Marissa rendelkezésére bocsátották. Atlantában már tizenegy óra volt, azonnal sikerült megkapnia Dubcheket. A baj csak az volt, hogy a főnöke dühöngött.
– Miért nem hívott föl azonnal, amint a segélykérés befutott? Csak akkor tudtam meg, hogy elutazott, amikor bementem az irodámba.
Marissa hallgatott, Ő kérte meg ugyanis a JFK telefonközpontosait, hogy közvetlenül hozzá kapcsoljanak minden olyan hívást, amely egy esetleges Ebola-járványról ad hírt. Úgy vélte, Dubchek is megtehette volna ezt, ha azt akarja, hogy haladéktalanul felhívják, de semmi kedve nem volt még inkább magára haragítani azzal, hogy ezt megmondja neki.
– Ebolának tűnik?
– Igen – válaszolta Marissa, felkészülve a robbanásra, amit a következő közlése okoz majd. – A fő különbség a fertőzöttek létszámában van. Eddig százan kapták meg a betegséget.
Dubchek mindössze annyit mondott:
– Remélem, megfelelően elkülönítette őket. Marissa úgy érezte, becsapták. Azt várta, hogy Dubchek le lesz sújtva.
– Nem lepi meg az esetek nagy száma? – kérdezte.
– Az Ebola viszonylag ismeretlen kór – válaszolta Dubchek. – Most még semmin nem csodálkoznék. Sokkal inkább aggaszt, meg tudjuk-e akadályozni a fertőzés továbbterjedését. Milyen a betegek elkülönítése?
– Kiváló.
– Jól van – mondta Dubchek. – A Vickers-labor készen áll, egy órán belül indulunk. Gondoskodjon róla, hogy Tad mielőbb megkapja a vírusmintákat!
Marissa azon vette észre magát, hogy süket telefonba válaszol. Letette! Még arra sem volt ideje, hogy figyelmeztesse Dubcheket: az egész kórházat karantén alá helyezték, s ha egyszer belép, nem fogják többé kiengedni. – Megérdemli – mondta magában, ahogy felállt az asztaltól.
Amikor kilépett az irodából, tizenegy orvos várt rá: öt nő és hat férfi. Dr. Weaver gyűjtötte őket össze, hogy segítsenek Marissának a kórtörténetek összeállításában. Valamennyien ugyanabból a meggondolásból jelentkeztek: ha már itt vannak bezárva, akkor miért ne dolgozhatnának?
Marissa leült velük és elmagyarázta, mire van szüksége: jó kórtörténetekre a legelső nyolcvannégy eset minél nagyobb részéről. Elmondta, hogy Los Angelesben és St. Louis-ban egyaránt volt vírusgazda, akitől az összes többi beteg megkapta a betegséget. Nyilvánvaló, hogy itt Phoenixben más a helyzet. Az egyszerre bekövetkezett nagyszámú megbetegedésből arra lehet következtetni, hogy a fertőzés étel vagy víz útján történt.
– Ha víz útján történt volna a fertőzés, nem többen betegedtek volna meg? – kérdezte az egyik orvosnő.
– De igen, ha a kórház egész vízhálózata fertőzött lett volna. Ha azonban csak egyetlen vízcsap...Marissa elhallgatott. – Az Ebola még egyszer sem terjedt étel vagy víz útján – ismerte el. – Nagyon titokzatos az egész, éppen ezért még inkább fontos, hogy teljes kortörténetekkel rendelkezzünk, és megpróbáljunk valamilyen közös vonást keresni. Vajon minden beteg ugyanabban a műszakban dolgozott? Valamennyien a kórház ugyanazon részén tartózkodtak? Ugyanabból a kávéskannából ittak? Ugyanabból az ételből fogyasztottak? Ugyanazt az állatot érintették meg?
Marissa hátratolta a széket, odament a táblához, és írni kezdte azokat a kérdéseket, amelyeket minden betegnek fel kell tenni. A többi orvos, átérezve a feladat fontosságát, újabb kérdéseket javasolt. Amikor végeztek, Marissa még megemlítette: azt is megkérdezhetik, részt vett-e a betegek közül valaki azon a szemhéjsebészeti konferencián, amit úgy három hónappal ezelőtt San Diegóban tartottak.
Mielőtt a csoport szétoszlott volna, Marissa mindenkinek fölhívta a figyelmét, hogy gondosan tartson be minden izolációs előírást. Ezután újra köszönetet mondott nekik, és elment, hogy átnézze azt az anyagot, ami már rendelkezésére áll.
Akárcsak Los Angelesben, Marissa itt is azt a nővérszoba mögötti helyiséget nevezte ki főhadiszállásául, ahol a fejlapokat tartották. Amint a többi orvos befejezte a kórtörténetek összeállítását, Marissa hozzálátott, hogy aprólékos, fáradságos munkával összevesse az anyagokat. Az adatokból semmi nem derült ki, kivéve azt a már addig is jól ismert tényt, hogy valamennyien a Medica Kórházban dolgoztak.
– Délig tizennégy új beteget regisztráltak, amitől Marissában megerősödött a félelem, hogy egy teljesen kifejlődött járvánnyal állnak szemben. Egy kivételével valamennyi új beteg Medica-előfizető volt, mindegyiküket a negyvenkét orvos közül kezelte valaki, mielőtt még jelentkeztek volna náluk a tünetek. A kivétel egy laboráns volt, aki még azelőtt dolgozott az első betegek mintáival, mielőtt gyanítani kezdték, hogy Eboláról van szó.
Éppen, amikor az éjszakai váltás beállt dolgozni, Marissal értesítették, hogy megérkezett a többi JFK-s orvos. Megkönnyebbülve sietett hozzájuk. Amikor odaért, Dubchek éppen a Vickers-labor felállításánál segédkezett.
– Megmondhatta volna, hogy karantén van ebben az istenverte kórházban! – förmedt rá Marissára, amint meglátta.
– Maga nem hagyta – válaszolta Marissa, arra célozva, hogy Dubchek letette a telefont. Azon töprengett, mit tehetne a kapcsolatuk megjavításáért, amely ahelyett, hogy javult volna, napról napra rosszabb lett.
– Nos, Paul és Mark nem éppen boldog – folytatta Dubchek. – Amikor megtudták, hogy mindnyájan kénytelenek leszünk itt maradni a járvány végéig, sarkon fordultak és visszamentek Atlantába.
– És doktor Layne? – kérdezte bűntudatosan Marissa.
– Ő már Weaverrel és a kórház vezetőivel tárgyal. Azután azt akarja megtudakolni, módosíthatja-e az állami egészségügyi biztos a karantént a JFK munkatársai tekintetében.
– Gondolom, addig nem tudunk beszélni, amíg fel nem állítják a labort – mondta Marissa.
– Legalább a memóriája jó – jegyezte meg Dubchek, miközben egy centrifugát emelt ki egy faládából. – Miután itt végeztem és beszéltem Layne-nel az izolációs rendszabályokról, át fogom nézni a jegyzeteit.
A szobája felé tartva Marissa különféle csípős válaszokon rágódott, amelyek azonban egytől egyig csak rontottak volna a dolgon.

Marissa elfogyasztotta a légitársaságok számára előre csomagolt ételt a klinika járóbeteg-részlegének azon a részén, amelyet az Ebolával fertőzött betegekkel közvetlenül érintkező orvosoknak és ápolónőknek tartottak fenn, azután visszament a papírjaihoz. Most már az első nyolcvannégy eset nagy részének megvolt a kórtörténete.
Dubcheket a szobájában találta: éppen a jegyzeteit lapozta át. A férfi fölegyenesedett, amikor Marissa belépett a szobába.
– Nem vagyok benne biztos, hogy jó ötlet volt a kórház orvosait felhasználni erre a munkára. Marissát váratlanul érte a vád.
– De hisz olyan sok eset van – mondta védekezőén. – Valószínűleg nem tudtam volna valamennyit elég gyorsan kikérdezni. Az a helyzet, hogy hét ember már olyan súlyos állapotban volt, hogy beszélni sem tudott, s hárman nem sokkal később meg is haltak.
– Ez még mindig nem elég ok arra, hogy fertőzésnek tegyen ki olyan orvosokat, akik nem képzett epidemiológusok. Az Arizonai Állami Egészségügyi Hivatalnak vannak képzett szakemberei. Őket kellett volna felhasználnia. Ha bárki megbetegszik azok közül az orvosok közül, akiket maga bevont, a JFK-t tehetik érte felelőssé.
– De ők...
– Elég! – szakította félbe Dubchek. – Nem azért vagyok itt, hogy vitatkozzam. Mit sikerült kiderítenie?
Marissa megpróbálta összeszedni a gondolatait és lecsillapítani háborgó érzelmeit. Igaz, nem gondolt a jogi következményekre, de meg volt győződve, hogy nem lehet a dologból semmiféle probléma. A karanténba zárt orvosok már amúgy is elsődleges vírushordozónak számítottak. Leült az asztalhoz, és keresgélni kezdte az összefoglalót, amit eddig vizsgálódásairól készített. Amikor megtalálta, monoton hangon olvasni kezdte anélkül, hogy egyszer is Dubchekre pillantott volna:
– Az első betegek egyike egy szemész, aki részt vett ugyanazon a San Diegó-i konferencián, amelyen doktor Richter és Zabriski. Egy másik, egy ortopédsebész két hónappal ezelőtt részt vett egy kelet-afrikai szafárin. Az elsőként megbetegedettek közül ketten majmokat használtak a kísérleteikhez, de egyiküket sem harapták meg a közelmúltban.
– A nyolcvannégy betegnél mint csoportnál, hatórás időtartamon belül jelentkeztek a tünetek, ami arra utal, hogy valamennyien egyidejűleg fertőződtek meg. A kezdeti tünetek hevessége azt mutatja, rendkívül nagy dózisban jutott be a szervezetükbe a fertőző anyag. Valamennyien a Medica Kórházban dolgoznak, de nem ugyanazon a részen, amiből arra lehet következtetni, hogy minden valószínűség szerint nem a légkondicionáló rendszer volt a fertőzés kiindulópontja. Számomra úgy tűnik, étel vagy víz útján történt a fertőzés. Az adatokban egyetlen közös pont fedezhető fel: mind a nyolcvannégy ember evett a kórház önkiszolgáló éttermében. Sőt amennyire ezt meg lehet állapítani, három nappal ezelőtt mind a nyolcvannégyen ott ebédeltek.
Marissa végül felnézett Dubchekre, aki a mennyezetre meredt. Amikor észrevette, hogy a lány befejezte, megkérdezte:
– Került-e kontaktusba a betegek bármelyike a Los Angeles-i vagy a St. Louis-i esetekkel?
– Nem – válaszolta Marissa. – Legalábbis mi nem jöttünk a nyomára.
– Küldött vérmintákat Tadnek?
– Igen – válaszolta Marissa. Cyrill elindult az ajtó felé.
– Azt hiszem, az lenne a legfontosabb, hogy megpróbáljon kapcsolatot találni a mostani járvány és az előző kettő valamelyike között. Kell legyen közöttük kapcsolat.
– És az önkiszolgáló étterem? – kérdezte Marissa.
– Azt magára bízom. Az Ebola még egyszer sem terjedt étel útján, ezért nem világos számomra, hogyan kerülhetne a képbe az étterem... Az egybeesés azonban gyanús, s feltételezem, maga úgyis a saját ösztöneit fogja követni, bármit tanácsolok is. Fontos, hogy minden olyan adatnak a végére járjon, ami a Los Angeles-i vagy a St. Louis-i járványokkal való kapcsolatra utalhat!
Marissa egy pillanatig a-csukott ajtóra meredt, azután az összefoglalójára, legvégül pedig a nagy halom kórtörténetre esett a tekintete. Nyomasztó volt.
Mintha csak Cyrill utolsó szavai provokálták volna, Marissa úgy döntött, lemegy és megnézi az önkiszolgáló éttermet, amely egy önálló, kertre néző szárnyban helyezkedett el. A hatalmas helyiségbe vezető kettős ajtó csukva volt, s a jobb szárnyra táblát akasztottak: “Zárva. Az állami egészségügyi biztos rendelete alapján." Marissa megpróbálta kinyitni az ajtót. Nem volt kulcsra zárva. Belépett.
A helyiség ragyogott a tisztaságtól. A berendezés rozsdamentes acélból és fröccsöntött műanyagból készült. Közvetlenül Marissa előtt húzódott a kiszolgálópult, egyik végén nagy halom tálcával, másik végén a pénztárgéppel.
A pult mögött is volt egy dupla ajtó, amely a konyhába vezetett. Marissa éppen azon gondolkozott, bemenjen-e, mikor az ajtó kinyílt és megjelent egy erős testalkatú, de csinos középkorú hölgy, és közölte, hogy az étterem be van zárva.
Marissa bemutatkozott és megkérdezte, feltehetne-e néhány kérdést.
– Természetesen – mondta a nő, azután enyhe skandináv akcentussal bemutatkozott: – Jana Beronson vagyok, az étterem vezetője. – Marissa követte az irodájába, egy ablak nélküli kis helyiségbe, amelynek falait táblázatok és étlapok borították.
Rövid udvarias bevezetés után elkérte a három nappal azelőtti menüt. Miss Beronson elővette egy irattartóból, és Marissa végigfutotta. Szokásos, önkiszolgáló éttermi választék: három előétel, két leves, többféle édesség.
– Összesen ennyi étel volt kapható?
– Ez a napi ajánlat – válaszolta Miss Beronson –, természetesen mindig kapható nálunk többféle szendvics, saláta és italféleség is. Marissa úgy döntött, visszamegy az összes pácienshez, aki az elsőként megbetegedett csoporthoz tartozik, és megkérdezi tőlük, mit ettek ebédre három napja. Ezután megkérdez egy kontrollcsoportot is, amely olyan emberekből áll majd, akik ugyanebből a menüből ettek, de nem betegedtek meg.
Miss Beronson visszatért a fénymásolattal. Marissa, miközben összehajtogatta a papírt, megkérdezte:
– Az egyik alkalmazottjuk is megbetegedett, ugye?
– Maria Gonzales – válaszolta Miss Beronson.
– Neki mi volt a munkája?
– A pultnál dolgozott vagy a salátabárban.
– Meg tudná mondani, mit csinált a kérdéses napon?
Miss Beronson fölállt, és odament a falon lógó nagy táblázatok egyikéhez.
– Édességek és saláták – mondta.
Marissa azon gondolkodott, nem kellene-e az étterem egész személyzetét ellenőrizniük, nincsenek-e a vérükben Ebola-antitestek. Bár Ralph kinevette, amikor elmondta neki, hogy arra gyanakszik, létezik egy “Ebola Mary" – a lehetőséget nem lehet kizárni, még akkor sem, ha Afrikában más volt a helyzet.
– Meg akarja nézni az éttermet? – kérdezte Miss Beronson, igyekezve, hogy készségesnek mutatkozzon.
A következő fél órában végigkalauzolta Marissát az önkiszolgáló étterem mindkét részén: a konyhán és az ebédlőn egyaránt. A konyhában Marissa megnézte a szobányi hűtőszekrényt, az étel-előkészítő pultokat és a hatalmas gáztűzhelyeket. Az ebédlőrészben végigment a pult mentén, bekukkantott az ételtartókba, fölemelte a salátaöntetes edények fedelét.
– Meg akarja nézni a raktárt is? – érdeklődött Miss Beronson.
Marissa nem élt az ajánlattal. Úgy gondolta, ideje, hogy megtudja, mit választottak a menüből azok, akik elsőként betegedtek meg.

Marissa hátradőlt a forgószéken, és megdörzsölte a szemét. Délelőtt tizenegy volt, az előző nap érkezett Phoenixbe, és mindössze négy órát tudott aludni az éjszaka. A klinika nőgyógyászati részlegében jelöltek ki számára egy vizsgálófülkét, de ahányszor csak valaki elment a fülke előtt, mindig felébredt.
Hallotta, hogy kinyílik mögötte az ajtó. Dubchek volt az, kezében a helyi lap aznapi számát lobogtatva.
“A JFK szerint rejtett Ebola-vírusforrás létezik az Egyesült Államokban" – harsogta a főcím az első oldalon. Az arckifejezéséből ítélve Dubchek szokása szerint dühös volt.
– Mondtam, hogy ne beszéljen az újságírókkal!
– Nem beszéltem.
– Itt írják, hogy dr. Blumenthal, a JFK munkatársa szerint Ebola-vírusforrás létezik az Egyesült Államokban, és a phoenixi járványt vagy fertőzött étel vagy fertőzött víz okozta – csapkodta Dubchek az újságot. – Marissa, meg kell mondjam, komoly bajban van!
Marissa elvette az újságot, és átfutotta a cikket. Tényleg megemlítették a nevét, de csak másodsorban. Az információ forrása bizonyos Bill Freeman volt, az egyik orvos, aki segített felvenni a kórtörténeteket. Marissa felhívta Dubchek figyelmét erre a tényre.
– Az, hogy közvetlenül beszél-e az újságírókkal vagy valamilyen közvetítőn keresztül, nem számít. Az eredmény ugyanaz. A cikk úgy állítja be, mintha a JFK osztaná a maga véleményét, pedig ez nem igaz. Nincs bizonyítékunk arra, hogy étel útján történt a fertőzés, s amit mindenáron el szeretnénk kerülni, az a tömeghisztéria.
Marissa beharapta az alsó ajkát. Úgy látszik, a férfi kizárólag azért szól hozzá, hogy valamilyen hibájára hívja fel a figyelmét. Bárcsak diplomatikusabban viselkedett volna akkor a Los Angeles-i hotelszobában, talán nem lenne rá ilyen dühös. Végül is mit várt tőle? Hogy nem beszél senkivel? Bármilyen csapatmunkához szükség van kommunikációra.
Marissa, féken tartva a dühét, Dubchek kezébe nyomott egy papírlapot.
– Azt hiszem, jó lenne, ha megnézné ezt.
– Mi ez? – kérdezte az orvos ingerülten.
– Az elsőként megfertőződött betegek újabb kikérdezésének eredménye. Legalábbis azoké, akik képesek voltak válaszolni. Észre fogja venni, hogy egyvalami kitűnik a válaszokból: két beteget kivéve, akik nem tudtak visszaemlékezni, négy nappal ezelőtt valamennyien tejsodót ettek a kórház önkiszolgáló éttermében. Ugye emlékszik, hogy az első nap felvett adatok között mindössze egy közös pont volt: az, hogy mindnyájan az önkiszolgáló étteremben ebédeltek. Amint látja, huszonegy ember, aki ugyanaznap az önkiszolgáló étteremben ebédelt, de nem evett tejsodót, egészséges maradt. Dubchek letette a papírt az asztalra.
– Csodálatos elméletet alkotott, csak egyvalamiről feledkezik meg: az Ebola nem étel útján terjed.
– Tudom – válaszolta Marissa. – De nem hagyhatja figyelmen kívül azt a tényt, hogy ez a járvány megbetegedések egész lavinájával kezdődött, azután az izoláció eredményeként alig néhányra esett vissza az új esetek száma.
Dubchek mély lélegzetet vett.
– Ide hallgasson – mondta leereszkedően. – Dók-  tor- Layne megerősítette, amiről maga már korábban beszámolt: az egyik orvos, aki az elsőként megbetegedettek között van, részt vett azon a San Diegó-i konferencián, amelyen Richter és Zabriski is ott volt. Ez a tény képezi hivatalos álláspontunk alapját: Richter hurcolta be a vírust annak afrikai előfordulási helyéről, és terjesztette el a többi orvos között San Diegóban, beleértve az itteni szerencsétlen szemészt is.
– De ez az elmélet nem vesz tudomást a vérzéses láz ismert lappangási idejéről.
– Tudom, hogy ezzel vannak problémák – ismerte be Dubchek –, de egyelőre ez a hivatalos álláspontunk. Nem bánom, ha folytatja az étel útján történt fertőzés lehetőségének kivizsgálását, de az isten szerelmére, ne beszéljen róla! Vésse az eszébe, hogy hivatalos személyként van itt! Nem szeretném, ha bárkinek elmondaná a magánvéleményét, legkevésbé az újságíróknak. Megértette? Marissa bólintott.
– Meg szeretném kérni magát néhány dologra – folytatta Dubchek. – Hívja fel, kérem, az egészségügyi biztos irodáját, és kérje meg őket, hogy foglalják le néhány áldozat földi maradványait! Szeretnénk néhány holttestet egészben lefagyasztani és hazaküldeni Atlantába!
Marissa megint bólintott. Dubchek az ajtó felé indult, azután habozva megállt. Megfordult, és valamivel kedvesebben közölte:
– Talán érdekelni fogja, hogy Tad hozzákezdett a Los Angeles-i, a St. Louis-i és a phoenixi járvány Ebola-vírusának összehasonlításához. A kezdeti eredmények arra utalnak, hogy valamennyi vírus ugyanahhoz a törzshöz tartozik. Ez pedig alátámasztja azt a véleményünket, hogy valójában egy járványról van szó.
Dubchek önelégült pillantást vetett Marissára, és kiment.
Marissa behunyta a szemét, és azon gondolkozott, mit tehetne. Sajnos a végzetes ebédből nem maradt meg tejsodó. Akkor nagyon is könnyű lenne a dolga. Úgy döntött hát, hogy vért vesz az egész konyhai személyzettől, hogy ellenőrizze, nincsenek-e a vérükben Ebola-antitestek. Ezenkívül mintát küld Tadnek a tejsodó készítéséhez használt nyersanyagokból, vizsgálja meg, nem talál-e bennük vírusokat. Sejtette, hogy még ha a tejsodó volt is a bűnös, akkor sem talál semmit a nyersanyagokban. Közismert, hogy ez a vírus rendkívül érzékeny a hőre. Tehát csak akkor kerülhetett bele a tejsodóba, amikor az már kihűlt. De hogy történhetett? Marissa az előtte tornyosuló papírhalomra meredt. Itt kell lennie a hiányzó láncszemnek. Bárcsak kicsivel több tapasztalata lenne, biztosan felfedezné.

8. FEJEZET

Május 16.

Majdnem egy hónap telt el. Marissa ismét otthon volt Atlantában. Phoenixben végül sikerült megfékezni a járványt; a kórházban levő JFK-orvosok, köztük ő és Dubchek engedélyt kaptak a távozásra. Ezúttal sem sikerült azonban megnyugtató választ találniuk arra, mi okozta a járványt, és meg lehet-e akadályozni, hogy újra kitörjön valahol.
Ahogy a járvány csillapodni kezdett, Marissa egyre jobban vágyott rá, hogy hazatérjen és folytassa a munkáját a Központban. Most végre itt volt, de öröme mégsem volt felhőtlen. Csüggedt volt és haragos, könnyes szemmel bámult a kezében tartott iratra, amely így kezdődött: “Sajnálattal kell közölnöm..." Dubchek újra elutasította a kérését, hogy a különleges szennyezésbiztos laborban dolgozhasson az Ebolával, noha már szerzett némi gyakorlatot a vírusok és szövetkultúrák laboratóriumi kezelésében. Még mindig meg volt róla győződve, hogy a phoenixi járvány kapcsolatban volt a tejsodóval, s nagyon szerette volna állatkísérletekkel igazolni az elméletét. Úgy vélte, ha megértené a vírus terjedési mechanizmusát, rájöhetne, honnan eredt a járvány.
Marissa végignézett a nagy ív papírokon, amelyeken végigvezette az Ebola-vírus terjedését egyik generációról a másikra mindhárom járvány idején, amely az Egyesült Államokban kitört. Hasonló – bár kevéssé teljes – táblázatokat készített az Ebola terjedéséről az első két, 1976-os kitörés során. A két járvány szinte egyidejűleg tört ki, az egyik a zaire-i Yambukuban, a másik a szudáni Nzarában. Az adatokat a JFK archívumában levő feldolgozatlan anyagokból gyűjtötte ki.
Az afrikai tapasztalatok közül egyvalami érdekelte különösképpen: az, hogy sohasem sikerült megtalálni a vírus forrását. Még az sem segített az Ebola-vírus forrásának megtalálásában, hogy tudták: a Lássa vérzéses láz vírusát egyfajta házi egér terjeszti. Gyanakodtak moszkitókra, poloskákra, majmokra, egerekre, patkányokra, de valamennyi feltételezést kénytelenek voltak elvetni. A betegség forrása Afrikában és az Egyesült Államokban egyaránt rejtve maradt.
Marissa elkeseredetten dobta az asztalra a tollat. Nem csodálkozott Dubchek levelén, már csak azért sem, mert a férfi már Phoenixben egyre kevésbé engedte saját munkája közelébe, és még aznap visszaküldte Atlantába, ahogy a karantént megszüntették. Úgy tűnt, föltett szándéka kitartani a melleit az elmélete mellett, hogy az Ebola-vírust dr. Richter hurcolta be Afrikából, s azután a San Diegó-i szemhéjsebészeti konferencián elterjesztette szemészkollégái között. Dubchek meg volt róla győződve, hogy a hosszú lappangási idő valamilyen rendellenesség következménye.
Marissa hirtelen elhatározással fölugrott és elindult, hogy megkeresse Tádét. Ő volt az, aki segített neki megírni a kutatási tervet, s biztos volt benne, most, hogy elutasították, készséggel meg fogja hallgatni a panaszkodását.
Tad némi programmódosítás után ráállt, hogy előjöjjön a virológia laborból, és együtt ebédeljen Marissával ebben a korai időpontban.
– Újra kell próbálkoznod – mondta, miután meghallgatta Marissa panaszáradatát.
A lány elmosolyodott. Máris jobban érezte magát. Tad naivitása egyszerűen megindító volt.
A függőfolyosón átmentek a főépületbe. A korai időpontnak volt egy előnye: az önkiszolgáló étteremben nem volt sor. "
Mintha csak azért történne, hogy még inkább elkeserítse Marissát, aznap az egyik desszert karamellás tejsodó volt. Amint az asztalukhoz értek és elkezdtek lepakolni a tálcáikról, Marissa megkérdezte, megvizsgálta-e Tad a tejsodó-nyersanyagokat, amiket Arizonából küldött haza.
– Nem volt bennük Ebola – válaszolta lakonikusan Tad.
Milyen egyszerű lett volna az egész, ha rájön, hogy az egyik kórházi élelmiszereket szállító vállalat a bűnös. Az megmagyarázta volna, miért bukkan fel a vírus mindannyiszor kórházakban.
– És az éttermi személyzet vére?
– Nincsenek benne Ebola-antitestek – mondta Tad. – De jobb, ha tudod, Dubchek felfedezte a dolgot, és ki volt akadva. Marissa, mi van köztetek? Történt valami Phoenixben?
Marissa kísértést érzett rá, hogy kitálalja Tadnek az egész történetet, de némi gondolkodás után úgy vélte, hogy ezzel csak rontana a dolgokon. Hogy kielégítse Tad kíváncsiságát, elmondta neki: akaratán kívül ő volt a forrása egy újságcikknek, amely eltért a JFK hivatalos álláspontjától.
Tad beleharapott a szendvicsébe.
– Ez az a cikk volt, amely szerint titkos Ebola-vírusforrás létezik az Egyesült Államokban? Marissa bólintott.
– Biztos vagyok benne, hogy az Ebola a tejsodóban volt. És abban is biztos vagyok, hogy újabb járvánnyal kell számolnunk.
Tad megvonta a vállát.
– Úgy tűnik, az én eredményeim Dubchek álláspontját támasztják alá. Izoláltam mindhárom járvány vírusának RNS-ét és proteinjeit; elég meglepő, de azonosak. Ez azt jelenti, hogy pontosan ugyanarról a vírusról van szó; vagyis egyetlen járvánnyal van dolgunk. Normális esetben az Ebola bizonyos fokig mutánsokat képez. Még a két első afrikai járványnak is, amelyek egymástól nyolcszázötven kilométerre, Yambukuban és Nzarában törtek ki, különbözött némileg a vírusa.
– És a lappangási időszak? – tiltakozott Marissa. – Minden egyes járvány során kettőtől négy napig tartott a lappangási időszak. A San Diegó-i konferencia és a phoenixi eset közt három hónap telt el.
– Oké – mondta Tad. – De ezt a talányt sem nehezebb megfejteni, mint azt, miképp kerülhetett a vírus a tejsodóba, méghozzá ekkora mennyiségben.
– Ezért küldtem el neked a nyersanyagokat.
– De Marissa! – csóválta meg a fejét Tad. – Az Ebola már hatvan fokon inaktiválódik. Még ha a nyersanyagban lett is volna, a főzéstől elveszítette volna a fertőzőképességét.
– Az az asszony, aki a desszertes pultnál dolgozott, maga is megbetegedett. Lehet, hogy ő fertőzte meg a tejsodót.
– Remek! – fordította az ég felé a szemét Tad. – De honnan jutott hozzá a vírushoz, ami csak Afrika legsötétebb részén tenyészik?
– Nem tudom – ismerte be Marissa. – De biztos vagyok benne, hogy az asszony nem vett részt a San Diegó-i szemészkonferencián.
Néhány percig elkeseredett csendben ettek.
– Egyetlen helyet ismerek, ahonnan a desszertes pultnál dolgozó nő hozzájuthatott a vírushoz – szólalt meg végül Marissa.
– És hol van az a hely?
– Itt, a JFK-ban,
Tad letette a szendvicsét, és tágra nyílt szemmel bámult Marissára.
– Magasságos ég, tudod, mit állítasz?
– Nem állítok semmit – mondta Marissa. – Csak megállapítok egy tényt. Az egyetlen ismert hely, ahol Ebola-vírus található, a mi szennyezésbiztos laborunk.
Tad hitetlenkedve rázta a fejét.
– Tad – szólalt meg Marissa határozottan. – Szeretnék tőled kérni valamit. Lekérnéd a Biológiai Biztonsági Hivataltól azoknak a listáját, akik az elmúlt évben beléptek a különleges szennyezésbiztos laborba?
– Nem tetszik ez nekem – dőlt hátra a székén Tad.
– Na ne bolondozz! Senkinek nem ártasz vele, ha lekéred a listát. Biztosan tudsz rá találni valamilyen ürügyet.
– Nem a lista a probléma – mondta Tad. – Már csináltam hasonlót korábban is. Amit nem szeretnék, az az, hogy tápot adjanak az őrült elméletednek. Még kevésbé szeretnék belekeveredni abba, ami közted és a főnökség, különösen pedig közted és Dubchek között folyik.
– Lárifári! – legyintett Marissa. – Azzal, hogy lekéred a listát, még nem ártod bele magad a köztem és Dubchek között folyó vitába. Egyébként is, miért tudná meg? Honnan tudná meg bárki is?
– Igaz – mondta Tad kelletlenül. – Feltéve, hogy nem mutatod meg senkinek.
– Jól van! – mondta Marissa, mintha ezzel lezártnak tekintené a dolgot. – Ma este beugróm hozzád és elhozom. Rendben?
– Igen.
Marissa rámosolygott Tadre. Nagyszerű barát, s megnyugtató érzés, hogy a fiú szinte mindent megtenne érte, ami azért is biztató, mert még valamit akar tőle kérni. Vissza akart menni a szennyezésbiztos laborba.

Marissa jó erősen berántotta a kéziféket, és kiszállt a vörös Hondából. Az utca meredek volt, ezért a biztonság kedvéért a járdának kormányozta a kocsi kerekét. Bár sokszor randevúzott Taddel, még soha nem volt a lakásán. Felment a ház lépcsőjén, és megpróbálta kisilabizálni, melyik lehet Tad csengője. Már majdnem este kilenc volt, teljesen besötétedett.
Amint meglátta Tádét, Marissa rögtön tudta, hogy a fiú megszerezte, amit kért. A mosolyán látszott, miközben kinyitotta az ajtót.
Marissa lehuppant egy mély fotelbe, és várakozással telve nézett Tadre. A fiú cirmosa hízelkedve dörgölőzött a lábához.
Tad önelégült mosollyal húzta elő a számítógép sornyomtatója által kiírt listát.
– Azt mondtam nekik, belső leltárt készítünk a belépések gyakoriságáról – mondta Tad. – Arcizmuk sem rebbent.
Marissa megnézte az első oldalt. Ahányszor csak belépett valaki a szennyezésbiztos laborba, a gép rögzítette a nevét meg a belépés és a távozás időpontját. Végighúzta a mutatóujját a neveken. Csak néhányat ismert fel. Leggyakrabban Tad neve szerepelt a listán.
– Mindenki tudja, hogy egyedül én dolgozom a JFK-ban – mondta Tad.
– Nem számítottam rá, hogy ilyen hosszú lesz a lista – pergette végig a lapokat az ujjai között Marissa. – Van valaki az itt szereplők közül, akinek most is van engedélye a labor használatára?
Tad Marissa vállára dőlt és böngészni kezdte a lapokat.
– Lapozz vissza az elejére!
– Ennek a fickónak – mutatott Tad a névre –, Gaston Dubois-nak már nincs engedélye. Az egészségügyi világszervezettől jött, és csak rövid időt töltött itt. Ez a fickó pedig – mutatott Tad egy belépésre, amely mellett a Harry Longford név szerepelt – a Harvardról jött, és csak egy specifikus kutatási programhoz volt engedélye.
Marissa észrevette, hogy Woolbert ezredes neve is többször szerepel, valamint egy Heberling nevű férfié, aki szeptemberig elég rendszeresen felkereste a labort. Attól kezdve eltűnt a neve. Marissa megkérdezte, hogy ő kicsoda.
– Heberling nálunk dolgozott – magyarázta Tad. – Hat hónapja ment el. Az utóbbi időben elég sok, virológiával foglalkozó tudós változtat munkahelyet a miatt a rengeteg pénz miatt, ami az AIDS-pánik miatt a területre áramlik.
– Hova ment? – kérdezte Marissa, tovább lapozva a következő oldalra.
Tad megvonta a vállát. – Isten tudja. Azt hiszem, Fort Detrickbe akart menni, de soha nem jött ki Woolbert ezredessel. Heberling okos fickó, de nem könnyű eset. A pletykák szerint arra a posztra pályázott, amit Dubchek kapott meg. Örülök, hogy nem ő kapta meg. Valószínűleg megkeserítette volna az életemet.
Marissa végiglapozta januárig a listát, azután rábökött egy névre, amely egy kéthetes időszakban többször is szerepelt: Gloria French.
– Ő kicsoda? – kérdezte.
– Glória a paraziták terjesztette betegségekkel foglalkozik. Időnként használja csak a labort a vírushordozó parazitákkal kapcsolatos problémák kutatására.
Marissa visszaadta a listát.
– Elégedett vagy? – kérdezte Tad.
– Kicsit több, mint amire számítottam – ismerte el Marissa. – De azért értékelem, amit értem tettél. Lenne még valami.
– Ó, ne! – kiáltott fel Tad.
– Nyugi! Azt mondtad, hogy a Los Angeles-i, a
St. Louis-i és a phoenixi Ebola ugyanahhoz a törzshöz tartozott. Nagyon kíváncsi lennék rá, hogyan sikerült ezt megállapítanod.
– De az összes erre vonatkozó adat a különleges szennyezésbiztos laborban van.
– Na és? – kérdezte Marissa.
– Nem kaptad meg az engedélyt – emlékeztette Tad. Már tudta, mi következik.
– Nincs rá engedélyem, hogy kutassak – mondta Marissa. – Vagyis nem mehetek be egyedül. De az egész más, ha veled vágyóit, különösen, ha nincs ott senki. A múltkori látogatásom után sem volt semmilyen probléma, nem igaz?
Tad kénytelen volt igazat adni neki. Nem volt semmi probléma, miért ne tehetnék meg hát újra? Soha nem mondták neki konkrétan, hogy nem viheti be valamelyik munkatársát a laborba, így még mindig védekezhet azzal, hogy nem volt tisztában a szabályokkal. Bár tudta, hogy Marissa az ujja köré tekeri, képtelen volt neki ellenállni. Ráadásul büszke is volt a munkájára, és szeretett volna dicsekedni vele. Biztos volt benne, hogy Marissa el lesz ragadtatva.
– Jól van – mondta. – Mikor akarsz bemenni?
– Mit szólnál hozzá, ha most rögtön indulnánk? Tad az órájára pillantott. – Gondolom, ez az időpont sem rosszabb a többinél.
– Utána beülhetünk valahová egy italra – mondta Marissa. – A vendégem vagy.
Amikor a táskájáért nyúlt, Marissa észrevette, hogy Tad kulcsai és belépőkártyája ugyanazon a polcon hevernek, nem messze az ajtótól.
Útban a labor felé Marissa kocsijában Tad nagy részletesen elmagyarázta, mivel foglalkozik az utóbbi időben. Marissa csak fél füllel hallgatta. Egészen más volt az, ami a laborban érdekelte.
Ahogy a múltkor is tették, a JFK főbejáratán mentek be és beszálltak a szemben levő liftbe, mintha csak Marissa irodájába igyekeznének. Az ő emeletén szálltak ki, azután a lépcsőn lementek egy emeletet, és a függőfolyosón átmentek a virológia épületébe. Mielőtt Tad kinyithatta volna a súlyos acélajtót, Marissa elismételte a kódszámát: 89-52-91.
Tad tisztelettel bámult rá.
– Micsoda memória!
– Elfelejtetted? – kérdezte Marissa. – Ezek a méreteim.
A fiú halkan fölnevetett.
Amikor Tad a külső előkészítő teremben felkapcsolta a lámpákat és beindította a kompresszorokat, Marissa ugyanazt a riadt izgatottságot érezte, mint első alkalommal. Volt a laborban valami félelmetes. Mintha csak egy sci-fi film díszletei közt lettek volna. Bementek- az öltözőbe, és csendben ruhát váltottak: először vászon orvosi alsóruhát vettek, azután felhúzták az ormótlan műanyag öltözetet. Tad példáját követve Marissa rákapcsolta a légvezetékét égy csővégre.
– Mint az igazi profi – mondta Tad. Fölkapcsolta a labor belső világítását, azután intett Marissának, csatolja le és menjen át a következő helyiségbe.
Miközben Tadre várakozott abban a fülkében, ahol kifelé jövet a fenolos fertőtlenítőszer-zuhany majd rájuk zúdul, kellemetlen klausztrofóbiaroham tört rá Marissára. Igyekezett legyőzni; amikor beléptek a tágasabb laborhelyiségbe, enyhült a roham. Hasznosnak bizonyult a vírusokkal végzett gyakorlati munkája: a berendezés nagy része már ismerős volt a számára. Most már fölismerte a szövettenyésztésre használt inkubátorokat, sőt még a kromatográfiai egységeket is.
– Itt van – mondta Tad, miután mindketten rákapcsolták a légvezetéküket egy közeli csővégre. Odavezette Marissát egy laborasztalhoz, amin bonyolult építmény állt mindenféle üvegedényekből, és elkezdte magyarázni, hogyan különíti el az Ebola-vírusból az RNS-t és a proteineket.
Marissa gondolatai elkalandoztak. Valójában azt szerette volna látni, hol tárolják az Ebolát. Időnként a bezárt, légmentes ajtóra nézett. Ha találgatnia kellene, arra tippelne, hogy valahol ott lehet. Amint Tad elhallgatott egy pillanatra, megkérdezte, megmutatná-e, hol tárolják a vírust.
A fiú egy pillanatig habozott. – Ott ni – mutatott a légmentes ajtó irányába.
– Megnézhetem? – kérdezte Marissa.
Tad megvonta a vállát, azután intett neki, hogy kövesse. Átlépegetett a helyiség másik felébe, és rámutatott egy készülékre, amely a szövetkultúra-inkubátorok mellett állt. Az előbb tehát nem a légmentes ajtóra mutatott.
– Itt? – kérdezte Marissa meglepetés és csalódottság keverékével a hangjában. Valami komolyabb tárolóhelyre számított, olyanra, ami egy jól bezárt, biztonságos ajtó mögött található. “ – Pont úgy néz ki, mint a szüleim fagyasztóládája.
– Az is – mondta Tad. – Csak átalakítottuk kissé, hogy bele tudjuk vezetni a folyékony nitrogén hűtőanyagot – mutatott a be- és kivezető csövekre. – Mínusz hetven fok van odabent.
A hűtőládán egy lánc futott körbe, két végét egy számzáras lakat fogta össze. Ted felemelte a lakatot és forgatni kezdte a tárcsákat.
– Akárki volt is, aki ezt a lakatot beállította, volt neki humorérzéke. A titkos szám: 6-6-6.
– Nem látszik valami biztonságosnak – jegyezte meg Marissa.
Tad megvonta a vállát.
– Ki jönne ide be? A takarítónő?
– Komolyan mondtam – tiltakozott Marissa.
– Senki nem tud bejönni a laborba belépőkártya nélkül. – Tad kinyitotta a lakatot és levette a láncot.
Nagy ügy, gondolta magában Marissa.
Tad felemelte a fagyasztószekrény tetejét, és Marissa óvatosan bekukucskált, mintha attól tartana, hogy valami ráugrik odabentről. A fagyos párán keresztül fémtálcákon ezer és ezer apró műanyag tetejű fiolát látott sorakozni.
Műanyag kesztyűs kezével Tad letörölte a ráfagyott párát a fagyasztószekrény tetejének belsejéről. Előtűnt egy táblázat, amely a különféle vírusok helyét tüntette fel. Megtalálta az Ebola tálcájának számát, és matatni kezdett a láda belsejében, mint ahogy egy vásárló válogat a hűtőpultban levő halak közt.
– Itt az Ebolád! – emelt ki egy fiolát, úgy téve, mintha oda akarná dobni a lánynak.
Marissa ijedten emelte fel a kezét, hogy elkapja az üvegcsét. Ekkor meghallotta Tad nevetését: a hang a ruhán keresztül kongónak és távolinak tűnt. Marissát elfutotta a méreg. Ehhez a helyhez egyáltalán nem illett a bolondozás.
Tad odanyújtotta a fiolát Marissának és biztatta, hogy fogja meg. A lány csak a fejét rázta. Valami irracionális félelem fogta el.
– Ránézésre semmi különös – mutatott Tad a darabka fagyott anyagra –, de kábé egymilliárd vírus van odabent.
– Most, hogy már láttam, akár vissza is teheted! – Marissa némán figyelte, ahogy a fiú visszahelyezte a fiolát a fémtálcára, lecsukta a fagyasztóláda tetejét és visszazárta a biciklilakatot. Körülnézett a laborban: a környezet idegen volt a számára, de maguk az egyes berendezések elég hétköznapiak voltak.
– Van itt valami, ami nem található meg a közönséges laborokban?
– A közönséges laborokban nincsenek légzsilipek és nyomáscsökkentő berendezések. – Én magukra a tudományos berendezésekre gondoltam.
Tad körülnézett a helyiségben. A tekintete megállt a terem közepén szigetként álló laborasztalok fölé függesztett védőernyőkön.
– Ilyenek máshol nincsenek – mutatott az ernyőkre. – HEPA-3 szűrőrendszernek hívják őket. Ilyesmire gondoltál?
– Ezeket csak különleges szennyezésbiztos laborokban használják? – kérdezte Marissa.
– Kizárólag. Egyedileg gyártják őket.
Marissa odament a Tad asztala fölé boruló védőernyőhöz. Olyan volt, mint valami óriási konyhai elszívóberendezés.
– Ki gyártja őket?
– Láthatod – mutatott Tad az ernyő oldalára erősített fémtáblára, amin ez állt: Lab Engineering, South Bend, Indiana. Marissa kíváncsi lett volna rá, rendelt-e valaki ilyen ernyőket az utóbbi időben. Tudta, hogy őrültség, ami a fejében motoszkál, de amióta arra a meggyőződésre jutott, hogy a phoenixi járvány a tejsodóval kezdődött, képtelen volt elhessegetni magától a gyanút: vajon nem szándékosan okozták-e valamelyik járványt? Vagy talán valamelyik orvos végzett kutatásokat, és vigyázatlanságból elterjesztette a vírust?
– Hé, azt hittem, érdekel a munkám! – szólt rá Tad.
– Érdekel – mentegetőzött Marissa –, csak egy kicsit nyomaszt ez a hely.
A fiú egy kis ideig töprengett, hol is hagyta abba, azután folytatta az előadását. Marissa gondolatai ismét elkalandoztak. Feltétlenül írni fogok a Lab Engineeringnek – gondolta magában.
– No, mi a véleményed? – kérdezte végül Tad.
– Teljesen paff vagyok – mondta Marissa – ...és borzasztó szomjas. Gyerünk inni!
Kifelé menet Tad behívta az irodájába és megmutatta neki, milyen szorosan egybeesik az egyes vizsgálatok végeredménye, ami arra utal, hogy a három járvány valójában egy és ugyanaz.
– Összehasonlítottad az amerikai törzset az afrikaiakkal? – kérdezte Marissa.
– Még nem – ismerte be Tad.
– Azokról is vannak ilyen táblázataid?
– Persze. – Tad odalépett az iratszekrényhez és kihúzta az alsó fiókot. Annyira tele volt, hogy csak nagy nehezen sikerült kihúznia belőle néhány dossziét. – Ez a szudáni, ez pedig a zaire-i. – Letette őket az asztalra, és leült.
Marissa kinyitotta az első iratgyűjtőt. Az ábrák azonosaknak tűntek, de Tad a hat Ebola-protein majd mindegyikénél jelentős különbségekre hívta fel a figyelmét. Marissa ekkor kinyitotta a második iratgyűjtőt. Tad előrehajolt, felvette az egyik, a zaire-i vírusról készült ábrát és odatette azok mellé, amelyeket éppen most fejezett be.
– Ez hihetetlen! – fölkapott egy sor másik ábrát is, és sorban kirakta őket az asztalra.
– Mi az? – kérdezte Marissa.
– Holnap a biztonság kedvéért le kell futtatnom őket egy spektrofotométeren.
– Miről akarsz megbizonyosodni?
– Szinte teljes a struktúrám homológia!
– Beszélj érthetően! Miről van szó?
– A '76-os zaire-i törzs szinte pontosan megegyezik a te három járványod törzsével.
Kis ideig némán meredtek egymásra. Végül Marissa szólalt meg.
– Ez azt jelenti, hogy egyetlen járvány volt csak, ami 1976-ban Zaire-bán kezdődött és utoljára most, Phoenixben ütötte fel a fejét.
– Ez lehetetlen – fordult Tad ismét az ábrák felé.
– De hiszen te mondtad.
– Tudom. Azt hiszem, a statisztika a bolondját járatja velünk. – Megcsóválta a fejét, világoskék szeme ismét Marissára szegeződött. – Meghökkentő, csak annyit mondhatok.
Átmentek a függőfolyosón a főépületbe. Marissa behívta Tádét az irodájába és megkérte, várjon, amíg legépel egy rövid levelet.
– Ki olyan fontos, hogy még ma este írnod kell neki? – kérdezte a fiú.
– Egyszerűen csak meg akarom ezt írni, mielőtt még kimegy a fejemből – válaszolta Marissa. Kihúzta a lapot a gépből, és betette egy borítékba.
– Kész is van. Ugye nem tartott sokáig? – Bélyeget kezdett keresgélni a táskájában. A levelet a Lab Engineeringnek címezte, az indianai South Bendbe.
– Mi a csudáért írsz nekik? – kérdezte Tad.
– Szeretnék információt kapni tőlük a HEPA-3 szűrőberendezésről.
Tad megállt. – Minek? – kérdezte rosszat sejtve. Tudta, hogy Marissa hajlamos meggondolatlanságra. Eszébe jutott, talán kár volt ismét bevinni a különleges szennyezésbiztos laborba.
– Ne izgulj! – nevette el magát Marissa. – Ha Dubchek továbbra sem járul hozzá, hogy használhassam a szennyezésbiztos labort, kénytelen leszek építeni egyet magamnak.
Tad még mondani akart valamit, de Marissa elkapta a karját, és magával vonszolta a lift felé.

9. FEJEZET

Május 17.

Marissa korán kelt, telve tettvággyal. Gyönyörű tavaszi reggel volt, s ő ki is használta ezt: kocogni ment Taffyvel. Úgy látszott, a kutya is élvezi a jó időt, köröket futott Marissa körül, miközben végigloholták a környező utcákat.
Hazatérve Marissa lezuhanyozott, és öltözködés közben megnézett egy részt a reggeli híradóból. Fél kilenckor már úton volt a Központ felé. Az irodájába érve betette a táskáját az iratszekrényébe és leült az asztalhoz. Azt szerette volna megtudni, elég információ áll-e rendelkezésére az Ebola-vírusról ahhoz, hogy kiszámítsa annak a statisztikai valószínűségét, hogy az Egyesült Államokban feltűnt törzs azonos az 1976-os zaire-ivel. Ha ennek valószínűsége olyan végtelenül kicsi, mint gondolja, akkor egyre erősödő gyanújának tudományos alapja van.
De Marissa bele sem kezdhetett a munkába. Zöld előjegyzési naptára közepén egy cédula várta. Szétnyitotta és elolvasta: “Azonnal jöjjön dr. Dubchek irodájába!" – közölte a szigorú üzenet.
Átment a virológia épületébe. Éjszaka biztonságérzetet nyújtott számára a függőfolyosót körülvevő drótháló, de most a ragyogó napfényben olyan érzése támadt tőle, mintha börtönben lenne. Dubchek titkárnője még nem érkezett meg, ezért kopogott a nyitott ajtón.
A doktor a napi postája fölé hajolt. Fölnézett és szólt Marissának, hogy csukja be az ajtót és üljön le. Marissa megtette, közben érezte, hogy Dubchek ónixszínű szeme minden mozdulatát követi. Az irodájában rendetlenség volt, mint mindig: mindent elborítottak a fénymásolt cikkek halmai. Dubchek stílusához nyilván hozzátartozott a rendetlenség, bár az öltözéke mindig kifogástalan volt.
– Doktor Blumenthal – kezdte halk, erőltetetten nyugodt hangon. – Úgy tudom, tegnap este a különleges szennyezésbiztos laborban járt.
Marissa nem válaszolt. Dubchek nem kérdést tett fel neki, pusztán megállapított egy tényt.
– Azt hiszem, világosan megmondtam, hogy addig nem léphet oda be, amíg nem kap rá engedélyt. Enyhén szólva nyugtalanítónak tartom, hogy maga semmibe veszi az utasításaimat, különösen azután, hogy rávette Tádét, végezzen vizsgálatokat a Medica Kórházból származó ételmintákon, bár erre nem volt engedélye.
– Mindent megteszek, hogy a lehető legjobban végezzem a munkámat – mondta Marissa. A kezdeti ijedtséget egyre inkább düh váltotta fel benne. Úgy látszik, Dubchek soha nem fogja elfelejteni, hogy Los Angelesben visszautasította a közeledését.
– Akkor attól tartok, a legjobb sem elég jó – csattant fel Dubchek. – Azt hiszem, nem fogja fel, mekkora felelősség hárul a JFK-ra, különösen a jelenlegi AIDS-hisztéria közepette.
– Nos, azt hiszem, téved – mondta Marissa, rezzenéstelenül állva Dubchek nézését. – Nagyon is komolyan veszem a JFK felelősségét, és meg vagyok róla győződve, hogy az Ebola-veszély lekicsinylése nem vezet jóra. Nincs tudományos okunk annak feltételezésére, hogy az Ebola-járványok véget értek, s én minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kiderítsem a fertőzés forrását, mielőtt még egy újabb járvány kitörne.
– Doktor Blumenthal, itt nem maga a főnök!
– Nagyon jól tudom, doktor Dubchek. Ha én volnék, biztosan nem fogadnám el a hivatalos álláspontot, miszerint doktor Richter hurcolta be az Ebolát Afrikából, majd a betegség – hihetetlen módon – hat hétig lappangott a szervezetében. Ha pedig nem doktor Richter hurcolta be a vírust, akkor az egyetlen helyről származhatott: innen, a JFK-ból!
– Nem fogom eltűrni az ilyesfajta felelőtlen feltételezéseket!
– Nevezheti feltételezésnek – állt fel Marissa. – Én ténynek nevezném. Még Fort Detrickben sincs Ebola. Egyedül a JFK-nak van ilyen vírusa, s azt egy fagyasztóládában tárolják, ami egy közönséges biciklilakattal van lezárva. Ez aztán biztonság, mondhatom! így kell tárolni a ma ismert legveszélyesebb vírust! S ha azt hiszi, hogy a szennyezésbiztos labor biztonságos, jusson eszébe, hogy még én is be tudtam oda jutni.

Marissa még mindig remegett, amikor néhány órával később bement az Egyetemi Kórházba és megérdeklődte, merre van az önkiszolgáló étterem. Miközben végigment a folyosón, azon elmélkedett, honnan volt benne ennyi erő. Még soha nem volt bátorsága úgy szembeszállni egy főnökkel, ahogy az előbb tette. Most mégis szörnyen érezte magát, mert minduntalan felötlött benne Dubchek arca és az, ahogy kidobta az irodájából. Mivel fogalma sem volt, mit tehetne, s egyébként is biztos volt benne, hogy járványfelügyelői karrierje véget ért, otthagyta a Központot, és cél nélkül autózott körbe-körbe a városban, míg eszébe nem jutott Ralph. Elhatározta, hogy tanácsot kér tőle. A férfi két műtét között volt éppen, s beleegyezett, hogy együtt ebédeljenek.
Az Egyetemi Kórház önkiszolgáló étterme sárga tetejű asztalaival és fehér csempével – borított padlójával kellemes hely volt. Marissa észrevette Ralphot: az egyik sarokasztaltól integetett felé.
Ralph a maga jellegzetesen udvarias stílusában fölállt, amikor a lány az asztalhoz ért, és kihúzott neki egy széket. Marissa – bár a sírás határán voltelmosolyodott. A férfi gavalléros stílusa és vászon orvosi öltözéke furcsa ellentmondásban volt.
– Kösz, hogy időt szakítottál rám – mondta Marissa. – Tudom, milyen elfoglalt vagy.
– Ugyan már, számodra mindig van időm. Mondd, mi baj? Borzasztóan ideges volt a hangod a telefonban.
– Előbb menjünk és hozzunk valami ennivalót magunknak!
Az így nyert néhány perc elég volt Marissának; mire visszaértek az asztalukhoz, már sokkal inkább ura volt az érzelmeinek.
– Rosszul állnak a dolgaim a JFK-ban – vallotta be.
Elmesélte Ralphnak, hogyan viselkedett vele Dubchek Los Angelesben, beszámolt a hotelszobában történtekről is.
– Azóta nem állhatok meg előtte. Lehet, hogy nem voltam elég tapintatos, de nem hiszem, hogy csak az enyém lenne a felelősség. Végül is bizonyos értelemben molesztált!
– Ez nem vall Dubchekre – vonta össze a szemöldökét Ralph.
– Ugye, hiszel nekem? – kérdezte Marissa.
– Hát persze hogy hiszek – biztosította Ralph. – De még mindig nem vagyok biztos benne, hogy minden problémádért ez a szerencsétlen incidens okolható. Ne felejtsd el, hogy a JFK végső soron kormányhivatal, még ha az emberek meg is próbálnak erről tudomást nem venni. – Ralph elhallgatott és beleharapott a szendvicsébe.
– Kérdezhetek valamit?
– Persze – válaszolta Marissa.
– Ugye elhiszed, hogy a barátod vagyok, és csak jót akarok neked?
Marissa bólintott, várva, mi következik.
– Akkor beszélhetek veled őszintén – folytatta Ralph. – A pletykák szerint a JFK-nál néhányan neheztelnek rád, mert “nem osztod a hivatalos álláspontot". Tudom, hogy nem kérted a tanácsomat, de azért én mégis adnék egyet. Egy bürokratikus apparátusban jobb, ha az ember megtartja magának a véleményét addig, amíg baj nélkül kimondhatja. Hogy durván fogalmazzak, meg kell tanulnod befogni a szádat. Én csak tudom, mert eltöltöttem egy kis időt a hadseregben.
– Gondolom, az Ebolával kapcsolatos nézeteimre célzói – mondta Marissa védekezőén. Bár tudta, hogy Ralphnak igaza van, mégis fájt neki, amit mondott. Meggyőződése volt, hogy mindent összevéve jó munkát végzett.
– Az Ebolával kapcsolatos véleményed csak egy része a problémának. Egyszerűen nem viselkedtél csapatjátékosként.
– Ki mondta ezt neked? – kérdezte Marissa támadóan.
– Semmit nem oldana meg, ha elmondanám – hárította el a kérdést Ralph.
– De az sem, ha hallgatnék – replikázott Marissa. – Nem fogadhatom el a JFK álláspontját az Ebolát illetően. Túl sok benne a következetlenség és a nyitott kérdés. Az egyikről éppen múlt éjjel szereztem tudomást, amikor engedély nélkül a szennyezésbiztos laborban jártam.
– És mi volt az?
– Ismeretes, hogy az Ebola állandóan változik, mutánsok jönnek létre. Ennek ellenére kénytelenek vagyunk szembenézni azzal a ténnyel, hogy a három amerikai törzs azonos, ami pedig még elképesztőbb, hogy megegyeznek az 1976-os afrikai járvány vírustörzsével. Szerintem ez nem azt bizonyítja, hogy a betegség természetes módon terjed.
– Lehet, hogy igazad van – mondta Ralph –, de kényes helyzetben vagy, s ennek megfelelően kell viselkedned. S még ha bekövetkezik is egy újabb járvány – bár bízom benne, hogy erre nem kerül sor  –, teljesen biztos vagyok benne, hogy a JFK képes lesz megfékezni.
– Ez kérdéses – mondta Marissa. – A phoenixi statisztikák nem sok jóval biztatnak. Fel tudod fogni, hogy háromszáznegyvenhét halott volt, és csak tizenhármán élték túl a betegséget?
– Ismerem a statisztikát. De figyelembe véve, hogy rögtön nyolcvannégy emberen tört ki a betegség, azt hiszem, remek munkát végeztetek.
– Nem hiszem, hogy olyan remeknek tartanád, ha a betegség a te kórházadban tört volna ki – tiltakozott Marissa.
– Azt hiszem, igazad van – mondta Ralph. – Megrémülök, ha arra gondolok, hogy újabb Ebola-járványok törhetnek ki. Talán ezért szeretnék hinni a hivatalos álláspontban magam is. Ha helyesnek bizonyulna, többé nem lenne mitől tartani.
– Az ördög vinné el! – kiáltott fel Marissa váratlan indulattal. – Annyira csak magamra gondoltam, hogy teljesen elfeledkeztem Tadről. Dubcheknek tudnia kell, hogy Tad volt az, aki bevitt a szennyezésbiztos laborba. Jobb lesz, ha visszamegyek és megnézem, mi van vele.
– Egy feltétellel engedlek el – mondta Ralph. – Holnap szombat van. Hadd vigyelek el holnap vacsorázni!
– Aranyos vagy. Nagyszerű ötlet!
Marissa előrehajolt és megpuszilta Ralph homlokát. Olyan kedves. Milyen kár, hogy nem tetszik neki jobban!
A JFK felé hajtva Marissa rájött, hogy már nem is dühös Dubchekre, inkább aggódik az állásáért, és bűntudatot érez a viselkedése miatt. Ralphnak kétségkívül igaza van: nem viselkedett csapatjátékosként.
A virológiái laborban találta Tádét, ahol egy új AIDS-kutatási programon dolgozott. Még mindig az AIDS volt a Központ legfontosabb kutatási témája. Amikor a fiú meglátta Marissal, tréfából védekezőén eltakarta az arcát.
– Ennyire rossz volt? – kérdezte Marissa.
– Még rosszabb – válaszolta Tad.
– Ne haragudj! Hogy jött rá?
– Megkérdezte.
– És te elmondtad neki?
– Persze. Csak nem fogok neki hazudni. Azt is megkérdezte, hogy járok-e veled.
– És te erre azt mondtad, igen? – kérdezte Marissa.
– Miért ne? Ez legalább meggyőzte róla, hogy nem akárkit viszek be a szennyezésbiztos laborba.
Marissa mély lélegzetét vett. Talán jobb is, hogy minden kiderült. Tad vállára tette a kezét.
– Tényleg nagyon sajnálom, hogy ekkora bajt okoztam neked. Megpróbálhatom jóvá tenni azzal, hogy ma este főzök neked egy finom vacsorát?
Tad arca felragyogott.
– Isteni lenne.

Este hatkor Tad átment Marissa irodájába, azután a kocsijával követte a szupermarkethez. Tad báránybordára szavazott, s amíg várta, hogy a hentes levágja a húst, Marissa megvette a krumplit és a salátát.
Miután mindent beraktak Marissa kocsijának csomagtartójába, Tad kijelentette, hogy hazaugrik borért, azután odahajt Marissához, így legalább lesz ideje a lánynak, hogy hozzákezdjen a főzéshez.
Eleredt az eső, de Marissa bizakodó hangulatban hallgatta az ablaktörlő ritmikus surrogását. Nem kétséges, jobb így, hogy minden kiderült. Hétfőn az lesz az első dolga, hogy odamegy Dubchekhez, és bocsánatot kér. Biztosan el tudják rendezni a dolgot, mint két felnőtthöz illik.
Megállt az utcájukban levő cukrásznál, és vett két franciakrémest. Behajtott a hátsó kapun, azután olyan közeire odatolatott a konyhaajtóhoz, amilyen közeire csak tudott, hogy minél kevesebbet kelljen cipekednie. Büszke volt rá, hogy megelőzte Tádét. A nap lebukni készült, de máris olyan sötét volt, mintha már lement volna. ^Marissa egy ideig babrált a kulcscsomójával, míg végre megtalálta a zárba illő kulcsot. A könyökével fölkapcsolta a konyhában a lámpát, azután ledobta az asztalra a két jókora papírzacskót. Kikapcsolta a riasztóberendezést. Nem értette, miért nem rohant elő Taffy, hogy üdvözölje. Hívogatni kezdte a kutyát. Lehet, hogy Judsonék valamiért átvitték magukhoz? Újra hívta Taffyt, de a ház természetellenesen csöndes maradt.
A rövid előszobán keresztül átment a nappaliba és fölkattintotta a kanapé melletti lámpát.
– Ta-a-a-affy – kiáltotta újra a kutya nevét. Elindult a lépcső felé, hátha a kutya véletlenül bezárta magát az egyik emeleti hálószobába, ahogy az már megesett néhányszor. Ekkor vette észre Taffyt: a padlón feküdt, a feje furcsa, ijesztő szögben kifordult.
– Taffy! – kiáltott fel Marissa kétségbeesetten. Odarohant a kutyához, és letérdelt mellé. De mielőtt még megérintette volna, valaki elkapta hátulról, és olyan erővel rántotta fel a fejét, hogy a szoba meglódult vele. Ösztönösen odakapott és megmarkolta a kart: úgy érezte, mintha fából lett volna a ruha szövete alatt. Bár minden erejét összeszedte, képtelen volt lazítani a nyakát szorító karon. Recsegve felszakadt a ruhája szövete. Megpróbált megfordulni, hogy megnézze támadója arcát, de képtelen volt rá.
A blézere zsebében volt a riasztóberendezés pánikgombja. Kivette, és az ujjaival kétségbeesetten próbálta megnyomni. Éppen abban a pillanatban, amikor végre sikerült neki, egy ütéstől a földre zuhant. A fülsiketítő zajban megpróbált lábra állni. Ekkor Tad hangját hallotta: a fiú rákiáltott a betörőre. Marissa imbolyogva megfordult: látta, hogy Tad egy magas, jól megtermett férfival birkózik.
A riasztóberendezés szüntelen vijjogása ellen fülére tapasztott kézzel odarohant a bejárati ajtóhoz, kitárta és elkezdett Judsonéknak kiáltozni, hogy segítsenek. Átrohant a gyepen és a két telket elválasztó bokrokon. A házhoz közeledve látta, hogy kinyílik a bejárati ajtó, és megjelenik Mr. Judson. Odakiáltott neki, hogy hívja ki a rendőrséget, de hogy miért, azt nem magyarázta el. Sarkon fordult és visszarohant a házhoz. Az utcát szegélyező fákról visszaverődött a riasztóberendezés hangja. Kettesével véve a lépcsőket fölrohant a bejárati lépcsőn, be egyenesen a nappaliba, de a szoba üres volt. Fejvesztetten rohant ki a konyhába. A hátsó ajtó tárva-nyitva állt. Felnyúlt a kapcsolótáblához, és kikapcsolta a riasztóberendezést.
– Tad! – kiáltotta. Visszament a nappaliba, és benézett a földszinti vendégszobába is. Nyoma sem volt a fiúnak.
Mr. Judson rohant be a bejárati ajtón, kezében egy piszkavassal. Együtt végigmentek a nappalin, majd ki a hátsó ajtón.
– A feleségem hívja a rendőrséget – mondta Mr. Judson.
– Egy barátom is velem volt – bökte ki elakadó lélegzettel Marissa. Egyre nyugtalanabb lett. – Nem tudom, hol lehet.
– Itt jön valaki – mutatott a sötétbe Mr. Judson.
Marissa látta, hogy egy alak közeledik az örökzöld fák között.
Tad volt az. A lány megkönnyebbülten futott oda hozzá, és a nyakára fonta karját.
– Mi történt? – kérdezte aggódva.
– Sajnos leütöttek – tapogatta meg Tad a halántékát. – Mire feltápászkodtam, a fickó már kinn volt az utcán. Egy kocsi várt rá.
Marissa bevitte Tádét a konyhába, és egy nedves törülközővel letörölgette a halántékán levő horzsolást.
– Olyan érzésem volt, mintha egy bunkó lett volna a karja helyén – mondta Tad.
– Szerencséd van, hogy nem sérültél meg komolyabban. Nem lett volna szabad utánamenned. És ha fegyver volt nála?
– Nem szándékoztam hőssé válni. Egyébként is, mindössze egy aktatáska volt nála.
– Aktatáska? Miféle betörő az, aki aktatáskával jár?
– Meg kell hagyni, jól öltözött volt – válaszolta Tad.
– Elég jól megnézte, hogy személyleírást tudjon adni róla? – kérdezte Mr. Judson.
– Nem igazán – vonta meg a vállát Tad. – Olyan gyorsan történt az egész.
A távolból rendőrautó egyre közeledő szirénázását hallották.
– Elég hamar ideértek – nézett Mr. Judson az órájára.
Marissának hirtelen eszébe jutott a kutyája. – Taffy! – kiáltott fel sírósan. Visszarohant a nappaliba, Tad és Mr. Judson szorosan a nyomában.
A kutya nem mozdult: Marissa lehajolt és óvatosan fölemelte. Taffy feje élettelenül csüngött le. Kitörték a nyakát.
Marissa egészen eddig a percig megőrizte az önuralmát, de most hisztérikus sírásban tört ki. Mr. Judsonnak végül nagy nehezen sikerült rávennie, hogy elengedje a kutyát. Tad átölelte, és amennyire lehetett, igyekezett megnyugtatni.
A rendőrautó, tetején villogó lámpákkal, megállt a ház előtt. Két egyenruhás rendőr lépett be. Udvariasak voltak és értették a dolgukat, gondolta magában később elismeréssel Marissa. Megtalálták, hol hatolt be a betörő: a nappali betört ablakán keresztül. Elmagyarázták Marissának, miért nem szólalt meg a riasztóberendezés már akkor: a behatoló betörte az üveget és úgy mászott be, hogy nem mozdította el az ablak zárját.
A rendőrök ezután módszeresen fölírtak minden lényeges információt az esetről. Sajnos Sem Marissa, sem Tad nem tudott alaposabb személyleírást adni a férfiról, kivéve hogy olyan volt a karja, mintha fából lett volna. A rendőrök megkérdezték, hiányzik-e valami a lakásból. Marissa kénytelen volt bevallani, hogy nem nézett még körül. Amikor megemlítette nekik Taffyt, újra elsírta magát.
A rendőrök megkérdezték, nem akarja-e, hogy bevigyék a kórházba, de Marissa elhárította az ajánlatukat. Megígérték, hogy értesítik az ügy fejleményeiről, majd távoztak. Mr. Judson is elbúcsúzott, de előtte Marissa lelkére kötötte, hogy nyugodtan szóljon, ha bármire szüksége lenne. Vállalta azt is, hogy gondoskodik Taffy földi maradványairól, és megcsináltatja az ablakot.
Marissa és Tad egyszerre csak ott találták magukat kettesben a konyhaasztalnál ülve, amin még mindig ott feküdtek a papírzacskók.
– Ne haragudj ezért az egészért – dörzsölgette Marissa sajgó homlokát.
– Ne butáskodj – tiltakozott Tad. – Mit szólnál hozzá, ha egyszerűen beülnénk valahová vacsorázni?
– Az az igazság, hogy nem sok kedvem van vendéglőbe menni. De itt sem szeretnék maradni. Megfőzhetném nálad a vacsorát?
– Hát persze. Gyere, menjünk!
– Csak egy perc, míg átöltözöm – mondta Marissa.

10. FEJEZET

Május 20.

Hétfő reggel volt, Marissa tele volt rossz előérzetekkel: Pocsék volt a hétvégéje. A péntek élete legrosszabb napja volt: először összerúgta a port Dubchekkel, azután megtámadták és elveszítette Taffyt. Közvetlenül a támadás után nem mutatta ki, milyen érzelmi megrázkódtatás érte, de később ez visszaütött. Megfőzte a vacsorát Tadnek, és ott is maradt nála, de egész este zokogott és kesergett amiatt, hogy a betörő megölte a kutyáját.
Szombaton sem tudott megnyugodni, bár először Tad, azután Judsonék megpróbálták vigasztalni. Szombat este találkozott Ralphfal, ahogy megbeszélték. A férfi javasolta neki, hogy menjen szabadságra. Még azt is fölajánlotta, néhány napra elviszi a Karib-tengerre. Egy rövid vakáció alatt a JFK-ban is elülhet a vihar, vélte. Marissa azonban makacsul kitartott amellett, hogy visszamegy dolgozni. Ekkor Ralph azt javasolta, foglalkozzon valamilyen más témával, ne pedig az Ebolával, de Marissa a fejét rázta.
– Nos, akkor legalább ne kavarj újabb hullámokat – tanácsolta Ralph. – Dubchek alapjában véve jó ember, de még nem szedte össze magát teljesen azután, hogy meghalt a felesége, akit imádott. Adni kellene neki még egy lehetőséget. – Ezzel végül is Marissa egyetértett.
Marissa ugyan rettegett a Dubchekkel való újabb találkozástól, mégis azzal az elhatározással lépett be az irodájába, hogy mindent megtesz a dolog elsimítása érdekében. Az asztalán azonban újabb feljegyzés várta. Biztos volt benne, hogy Dubchektől jött, de amikor fölvette a borítékot, látta, hogy dr. Carbonara küldte, a járványfelügyeleti program vezetője, vagyis a tényleges főnöke. Hevesen dobogó szívvel tépte fel a borítékot. A feljegyzésben csak annyi állt, hogy haladéktalanul keresse fel dr. Carbonarát. Ez nem sok jót ígért.
Dr. Carbonara irodája a második emeleten volt, Marissa lépcsőn ment le, s közben azon gondolkozott, vajon elbocsátják-e az állásából.
A tágas, kényelmesen berendezett iroda egyik falán nagyméretű világtérkép függött, rajta apró, vörös fejű gombostűk jelölték azokat a helyeket, ahol járványfelügyelők dolgoztak abban az időpontban, Dr. Carbonara atyáskodó, halk beszédű férfi volt, sűrű, rakoncátlanul szétálló, ősz hajjal. Éppen telefonált, közben intett Marissának, hogy üljön le. Amikor letette a telefont, melegen rámosolygott a lányra. Ez kissé megnyugtatta. Dr. Carbonara nem úgy viselkedett, mintha éppen kirúgni készült volna Marissát. Nem kis meglepetésére azzal kezdte, hogy együttérzését fejezte ki a rablótámadás és a kutyája elvesztése miatt. Marissa azt hitte, hogy Tádén, Ralphon és Judsonékon kívül senki nem tudott a dologról.
– Kész vagyok szabadságot adni önnek – folytatta dr. Carbonara. – Egy ilyen sokk után talán jót tesz majd egy kis környezetváltozás.
– Nagyra értékelem a figyelmességét – mondta Marissa –, de az az igazság, hogy szeretnék tovább dolgozni. A munka legalább lefoglalna, s egyébként sem vagyok róla meggyőződve, hogy nem tör ki újabb járvány.
Dr. Carbonara felvette a pipáját, és nagy szertartásosan rágyújtott. Csak akkor szólalt meg újra, amikor már jól égett.
– Sajnos, ami az Ebolát illeti, van egy kis nehézség. A mai nappal áthelyeztük a Vírustani Osztályról a Bakteriológiai Osztályra. Az irodáját megtarthatja. Még közelebb is van az új osztályához, mint volt a régihez. Biztos vagyok benne, hogy ugyanolyan érdekfeszítőnek fogja találni az új munkáját, mint a régit. – Nagyot szippantott a pipájából, örvénylő, szürke füstfelleget fújva a levegőbe.
Marissal lesújtotta a hír. Számára az áthelyezés felért az elbocsátással.
– Nem akarok köntörfalazni – mondta dr. Carbonara. – Az az igazság, hogy a JFK igazgatója, doktor Morrison személyesen kérte, helyezzük el magát a virológiáról, az Ebola-probléma közeléből.
– Ezt nem hiszem el! – fakadt ki Marissa. – Doktor Dubchek volt az!
– Nem, nem doktor Dubchek volt – nyomta meg a szavakat dr. Carbonara. – Bár ő sem kifogásolta a döntést.
Marissa gúnyosan felnevetett.
– Marissa, tudok róla, hogy ön és doktor Dubchek között sajnos személyes súrlódás volt, de...
– Talán pontosabb lenne szexuális zaklatásnak nevezni! – vágott közbe Marissa. – Azóta üldöz, amióta megsértettem a büszkeségét azzal, hogy visszautasítottam a közeledését.
– Sajnálom, hogy ilyet kell halljak öntől – mondta nyugodtan dr. Carbonara. – Talán mindenkinek jobb lesz, ha elmondom a teljes igazságot. Tudja, doktor Morrisont fölhívta telefonon Calvin Markham képviselő, aki a Képviselőház Költségvetési Bizottságában az Egészségügyi és Humán Szolgáltatási Tárca Albizottságának egyik vezetője. Amint azt ön is tudja, ez az albizottság dönt a JFK éves költségvetéséről. A képviselő volt az, aki ragaszkodott hozzá, hogy önt eltávolítsák az Ebola-program közeléből, nem pedig doktor Dubchek.
Marissa képtelen volt megszólalni. Hihetetlennek tűnt neki, hogy az Egyesült Államok képviselőházának tagja csak azért hívja fel a JFK igazgatóját, hogy eltávolíttassa őt az Ebola-járványok kivizsgálását végző csoportból.
– Markham képviselő konkrétan említette a nevemet? – kérdezte Marissa hitetlenkedve.
– Igen – válaszolta dr. Carbonara. – Higgyen nekem, én magam is megkérdeztem.
– De miért?
– Nem magyarázta meg. Egyébként is inkább utasítás volt, mint kérés. Politikai okok miatt nincs más választásunk. Gondolom, meg tudja érteni.
– Épp az, hogy nem értem – rázta meg a fejét Marissa. – De ezek után úgy gondolom, elfogadom a felkínált szabadságot. Azt hiszem, végül is szükségem lesz némi időre.
– Nagyszerű! Én majd elintézem. Azonnal megkezdheti a szabadságát! Miután kipihente magát, tiszta lappal kezdhet. Szeretném biztosítani, hogy semmi bajunk a munkájával. Sőt az az igazság, hogy nagyon jó benyomást tett ránk a helytállása. Mindannyiunkat megrémítettek ezek az Ebola-járványok. Ön komoly erősítést jelent majd az enterikus baktériumokkal foglalkozó csoport számára, és biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen kijön majd a vezetőjével, doktor Hamet Samforddal.

Marissa teljesen összezavarodva ment haza. Arra számított, hogy a munka eltereli majd a figyelmét Taffy kegyetlen megöléséről. Azzal ugyan számolt, hogy esetleg elbocsátják, de az, hogy szabadságra küldték, teljesen meglepte. Eszébe jutott, mi lenne, ha megkérdezné Ralphot, komolyan gondolta-e azt az utazást a Karib-tengerre, de a dolognak lettek volna hátrányai is. Kedvelte a férfit mint barátot, abban azonban már nem volt biztos, hogy hajlandó lenne ennél közelebb kerülni hozzá.
Most, hogy Taffy nem üdvözölte túláradó szeretettel, csendes volt az üres ház. Marissa rettenetes kísértést érzett, hogy visszabújjon az ágyba és fejére húzza a takarót, de tudta, ezzel csak elhatalmasodna rajta a depresszió, pedig megfogadta, hogy küzdeni fog ellene. Igazából nem hitte el a történetet, amivel dr. Carbonara az Ebola-ügy közeléből történő eltávolítását magyarázta. Egy képviselő odavetett tanácsa általában nem eredményez ilyen gyors intézkedést. Biztos volt benne, ha utánajár a dolognak, rájön majd, hogy Markham Dubchek barátja. Miközben az ágyát bámulta, felpaskolt, hívogató párnáival, elhatározta, hogy nem zárkózik magába, ahogy azt korábban tette ilyen esetekben. Túl frissen élt még az emlékezetében a legutolsó depressziója Roger távozását követően. Ahelyett, hogy feladta volna, föltette magában, hogy tenni fog valamit. A kérdés csak az volt: mit?
Elkezdte szétválogatni a szennyes ruhákat, azzal a feltett szándékkal, hogy nagymosásba öli a bánatát, amikor megakadt a tekintete a bepakolt bőröndön. Olyan volt ez, mint valami jeladás.
Hirtelen elhatározással fölkapta a telefont és helyet foglalt a Deltánál a legközelebbi washingtoni járatra.

– Ahogy belép az ajtón, rögtön meglátja a tudakozót – mutatott a jól tájékozott taxisofőr a Cannon Kongresszusi Hivatal lépcsője felé.
Rögtön a bejáratnál Marissa átsétált egy fémkereső készüléken, miközben egy egyenruhás őr átnézte a táskáját. Megkérdezte, merre találja Markham képviselő irodáját. Az ötödik emeleten volt. Marissa, a meglehetősen bonyolult útbaigazítás alapján elindult, hogy megkeresse. Elcsodálkozott, milyen elhanyagolt az épület. A lift csak a negyedik emeletig járt, és a fülke falát mindenféle rajzok, feliratok borították.
A tekervényes folyosók ellenére Marissa nehézség nélkül megtalálta a képviselő irodáját. A külső ajtó tárva-nyitva állt, így hát kérdezés nélkül besétált, remélve, hogy a meglepetés némi előnyt biztosít számára. Nem volt szerencséje: a képviselő nem volt az irodájában.
– Csak három nap múlva jön vissza Houstonból. Akarja, hogy előjegyezzem?
– Talán inkább ne! – válaszolta Marissa. Kissé szelesnek érezte magát: iderepült Atlantából anélkül, hogy megérdeklődte volna, Washingtonban van-e a képviselő, s ami nem kevésbé fontos, fogadja-e.
– Akar beszélni Mister Abramsszel, a képviselő személyi titkárával?
– Azt hiszem, igen – válaszolta Marissa. Az igazság az volt, nem is tudta, mit mondott volna Markhamnek, ha találkozik vele. Ha egyszerűen csak megkérdezte volna tőle, Dubcheknek akart-e szívességet tenni azzal, hogy kiötlötte, miként lehet őt eltávolítani az Ebola-ügy közeléből, nyilvánvalóan letagadta volna az egészet. Még javában töprengett ezen, amikor odalépett hozzá egy komoly fiatalember, és kezet nyújtott.
– Michael Abrams. Miben segíthetek?
Huszonöt éves lehetett, sötét, majdnem fekete hajú, és Marissa gyanította, hogy a széles mosoly, amit produkált, nem őszinte.
– Beszélhetnénk valahol bizalmasan? – kérdezte Marissa.
– Természetesen – válaszolta Michael. Bevezette a képviselő irodájába, egy tágas, magas mennyezetű szobába, amelyben hatalmas mahagóniasztal állt, egyik oldalán az amerikai zászlóval, másik oldalán Texas állam zászlajával. A falon bekeretezett fotók függtek: valamennyi a képviselőt ábrázolta, amint különféle notabilitásokkal ráz kezet, köztük a legutóbbi elnökökkel.
– Doktor Blumenthal vagyok – kezdte Marissa, amint leültek. – Mond valamit magának ez a név?
Michael megrázta a fejét. – Kellene, hogy mondjon? – kérdezte baráti hangon.
– Talán – mondta Marissa. Fogalma sem volt róla, hogy folytassa.
– Houstonból jött? – kérdezte Michael.
– Atlantából – válaszolta Marissa. – A JFK-ból. – Figyelte, kivált-e ez a közlés a férfiból valamilyen reakciót, de nem vett észre semmit.
– A JFK-ból – ismételte meg Michael. – Hivatalos minőségben jött?
– Nem – ismerte be Marissa. – Az érdekelne, milyen kapcsolatban áll a képviselő a Központtal. Különösen érdeklődik iránta?
– Nem vagyok benne biztos, hogy a “különös" a helyes kifejezés – mondta Michael óvatosan. – Az egészségügy minden területével foglalkozik. Az a helyzet, hogy Markham képviselő minden képviselőtársánál több, egészségügyet érintő törvényjavaslatot tett. A közelmúltban törvényjavaslatokat terjesztett be a külföldön orvosi egyetemet végzettek bevándorlásának korlátozására, a döntőbíráskodás kötelezővé tételére a műhiba-perekben, szövetségi plafon bevezetésére a műhiba-perekben kifizetett kártérítés összegére, az Egészségvédelmi Szervezeteknek juttatott támogatás korlátozására... – Michael elhallgatott, hogy levegőt vegyen.
– Lenyűgöző – mondta Marissa. – Úgy látszik, tényleg érdeklődik az amerikai egészségügy iránt.
– Úgy van – erősítette meg Michael. – Az édesapja orvos volt, méghozzá nem is akármilyen.
– De amennyire magának tudomása van róla – folytatta Marissa –, nem érdeklődik a JFK egyetlen konkrét programja iránt sem?
– Nem tudok róla – válaszolta Michael.
– Feltételezem, nem sok dolog van itt, amiről maga né tudna.
Michael elvigyorodott.
– Nos, köszönöm, hogy időt szakított rám! – állt fel Marissa. Megérezte, hogy ennél többet úgysem fog megtudni Michael Abramstől.
Amint kiért az utcára, újra erőt vett rajta a csüggedés. Már nem fűtötte a tudat, hogy valamit megpróbált tenni a helyzete javítása érdekében. Fogalma sem volt róla, csellengjen-e három napon át Washingtonban, Markham érkezésére várva, vagy egyszerűen menjen vissza Atlantába.
Céltalanul elindult a Capitolium felé vezető úton. Már foglalt magának szobát egy georgetowni hotelben, miért ne maradna hát? Megnézhetne néhány múzeumot és képtárat. A Capitolium nagyszerű fehér kupoláját bámulva ismét azon kezdett töprengeni, vajon miért foglalkozhat vele egy olyan magas pozíciót betöltő valaki, mint Markham, még ha Dubchek a barátja is. Hirtelen felvillant a fejében egy ötlet. Leintett egy taxit, sietve beszállt és bemondta a címet:
– A Szövetségi Választási Bizottsághoz! Tudja, hol van?
A sofőr, jóképű néger, odafordult hozzá:
– Hölgyem, ha tud mondani nekem olyan helyet a városban, amit nem ismerek, ingyen odaviszem.
Marissa elégedetten dőlt hátra, és a sofőrre bízta magát. Tizenöt perccel később a kocsi megállt egy mérsékelten modern, szürke épület előtt, Washington bélvárosának egyik meglehetősen kopott részében. Az egyenruhás őr nem sokat törődött Marissával, csak annyit mondott neki, hogy be kell írnia a nevét a nyilvántartó könyvbe.
Marissa nem tudta pontosan, milyen részleget keres, ezért benyitott az egyik földszinti szobába. Szürke fémasztaloknál négy nő verte a gépet nagy szorgalmasan.
Amikor Marissa odalépett hozzájuk, az egyik felnézett és megkérdezte, segíthet-e valamiben.
– Talán – mosolygott rá Marissa. – Az egyik képviselő kampányának pénzügyei érdekelnének. Úgy tudom, ezek az adatok nyilvánosak.
– Természetesen azok – erősítette meg a nő. – Mik érdeklik, a hozzájárulások vagy a kifizetések?
– Azt hiszem, a hozzájárulások – vonta meg a vállát Marissa.
A nő fürkésző tekintetet vetett rá.
– Hogy hívják azt a képviselőt?
– Markham – válaszolta Marissa. – Calvin Markhám.
A nő odament egy kerek asztalhoz, amelyen fekete borítójú, cserélhető lapos dossziék hevertek. Megtalálta a megfelelőt, kinyitotta az M betűnél, közben elmagyarázta, hogy a képviselő neve mögött szereplő számok jelzik, melyik mikrofilmkazettán van a keresett anyag. Ezután odavezette Marissát egy hatalmas kazettaszekrényhez, kiválasztotta a megfelelő kazettát, és becsúsztatta a mikrofilmolvasóba.
– Melyik választás érdekli? – kérdezte, készen arra, hogy beüsse a megfelelő dokumentum számát.
– Gondolom, a legutolsó – mondta Marissa. Még mindig nem tudta biztosan, mit is keres – csak annyit tudott, szeretne valamit találni, ami összekapcsolja Markhamet vagy Dubchekkel, vagy a JFK-val.
A gép életre kelt: dokumentumok villantak fel a képernyőn olyan gyors egymásutánban, hogy összefolytak. Ekkor a nő megnyomott egy gombot, és megmutatta Marissának, hogyan szabályozhatja a sebességet. – Öt centbe kerül egy másolat, ha akar csináltatni – mutatott egy pénzbedobó nyílásra. – Csak szóljon, ha valami problémája van!
Marissát egyaránt érdekelte a berendezés és a megszerezhető információ. Ahogy végigfutotta azoknak a nevét és címét, akik hozzájárultak Markhám jelentős újraválasztás! kasszájához, Marissának föltűnt, hogy nemcsak a választókörzetéből, Texasból kapott pénzeket, hanem az egész országból. Eddig úgy tudta, hogy ez csak a Képviselőház elnöke és a Képviselőház Költségvetési Bizottságának elnöke esetében szokásos. Azt is észrevette, hogy az adományozók jelentős része orvos, amit persze megmagyarázott Markhamnek az egészségügyi törvényhozás terén kifejtett tevékenysége.
A nevek ábécésorrendben szerepeltek. Bármilyen alaposan is átböngészte a D betűvel kezdődőeket, nem találta Dubchek nevét. Akárhogy is, őrült ötlet volt, gondolta magában. Honnan lenne rá Cyrillnek pénze, hogy befolyásoljon egy nagy hatalmú kongresszusi képviselőt? Lehet, hogy Markham valami miatt a lekötelezettje, de nem pénzügyi téren. Marissa elnevette magát. Még ő tartotta naivnak Tádét! De azért készített egy másolatot a befizetők neveiről azzal, hogy majd később kényelmesen átnézi a listát. Észrevette, hogy az egyik orvos, akinek hat gyereke van, minden családtagja nevében befizette a megengedett maximális összeget. Ez már komoly támogatásnak számított. Az egyéni támogatók névsora után következett a szervezeteké. Az egyik, az Orvosok Akció Kongresszusának Politikai Akcióbizottsága több pénzt juttatott a képviselőnek, mint a texasi olajtársaságok együttvéve. Marissa visszalapozott az előző választásokhoz, és ott is megtalálta ugyanezt a csoportot. Nyilvánvaló volt, hogy befolyásos szervezetről van szó, amelynek Markham a lekötelezettje.
Marissa megköszönte a nőnek a segítséget, azután kiment és leintett egy taxit. Miközben a kocsi a délutáni csúcsforgalomban araszolt, Marissa még egyszer átfutotta az egyéni támogatók listáját. Egyszer csak kis híján kiejtette a kezéből a papírt. Az oldal közepén dr. Ralph Hempston nevén akadt meg a szeme! Biztos, hogy véletlen volt, s csak azt juttatta az eszébe, milyen kicsi is a világ, de ahogy jobban belegondolt, nem csodálkozott a dolgon. Ralph egyik vonása azok közül, amik mindig is bosszantották, a konzervativizmusa volt. Nagyon is reá vallott, hogy támogat egy olyan képviselőt, mint Markhám.
Fél hat volt, amikor Marissa átment a hotel kellemesen berendezett előcsarnokán. Ahogy elhaladt az apró újságosstand mellett, meglátta a Washington Post főcímét: “Ismét felütötte a fejét az Ebola!"
Marissa úgy sietett oda, mintha mágnes vonzotta volna. Fölkapott egy újságot és elolvasta az alcímet is: “A legújabb járvány pánikba ejtette a Testvéri Szeretet Városát."
A táskája aljából összekapart némi aprót, megvette az újságot, azután a lift felé tartva tovább olvasta. Három, feltételezhetően ebolás beteget találtak a Berson Klinika kórházában, a pennsylvaniai Abingtonban, Philadelphia egyik kertvárosában. A cikk szerint jókora pánik tört ki a városkában.
Marissa megnyomta az emelet gombját, ahol a szobája volt. Az újság idézte Dubcheket, aki közölte, hogy a járványt gyorsan meg fogják fékezni, s nincs ok aggodalomra: a JFK az előző járványok során megtanulta, hogyan lehet megakadályozni a vírus elterjedését.
A szobájába érve Marissa fellapozta a belső oldalakon levő fotó-összeállítást. A Berson Kórház bejárata előtt húzódó rendőrségi akadályok látványa Phoenixre emlékeztette. Befejezte a cikket, azután letette az újságot az öltözőasztalkára és belenézett a tükörbe. Bár szabadságon volt és hivatalosan eltávolították az Ebola-csoportból, tudta, hogy első kézből való információkat kell szereznie. Annyira belebonyolódott már az Ebola-ügybe, hogy nem sok választása maradt. Magának azzal indokolta a döntését, hogy Philadelphia gyakorlatilag egy ugrásra fekszik Washingtontól: akár vonattal is odautazhat. Visszafordult a szobája felé, és elkezdte összeszedni a holmiját.

Marissa kilépett a philadelphiai pályaudvarról és taxiba ült; az út sokkal többe került, mint amire számított. Szerencsére otthon becsúsztatott néhány úti csekket a kézitáskájába, s a sofőr hajlandó volt elfogadni őket. A Berson Kórház előtt a rendőrkordon fogadta. Mielőtt megkísérelt volna bemenni, megkérdezte az egyik riportert, karantén alá helyezték-e már az épületet.
– Nem – válaszolta a férfi, aki éppen egy arra siető orvost próbált nyilatkozatra bírni. – A rendőrök csak a biztonság kedvéért vonultak ki, hátha elrendelik a karantént.
Marissa odamutatta JFK-s igazolványát egy rendőrnek, aki szó nélkül beengedte.
A kórház elegáns, új épület volt, nagyon hasonlított a Los Angeles-i és a phoenixi járványok helyszíneire. Az információs pult felé tartva Marissa azon törte a fejét, miért éppen ezekben az új épületekben üti fel a fejét a járvány, nem pedig New York vagy Boston mocskos belvárosi kórházaiban.
Nagy tömeg ember kavargott az előcsarnokban, de nyoma sem volt a phoenixihez hasonló káosznak. Az emberek nyugtalanok voltak, de nem veszítették el a fejüket. Az információs ablaknál Marissa megtudta, hogy a betegeket a kórház elkülönített részén, a hatodik emeleten helyezték el. Marissa elindult a liftek felé, mire az információban ülő férfi utánaszólt: /
– Sajnálom, de látogatóknak tilos a belépés.
Marissa ismét felmutatta a JFK-s igazolványát. – Ne haragudjon, doktornő! Az utolsó lifttel menjen! Egyedül az megy fel a hatodikra.
Amint kilépett a liftből, egy ápolónő rászólt Marissára, hogy azonnal vegyen védőruházatot. Meg sem kérdezte tőle, mit keres ott. Marissa különösen örült, hogy sebészmaszkot vehet fel, ,ami, nemcsak megvédi a fertőzéstől, hanem el is rejti az arcát.
– Bocsánat, van itt valaki a JFK-s orvosok közül? – A nővérszobában fecsegő két ápolónő megriadt a váratlan hangtól.
– Ne haragudjon! – szólalt meg az idősebbik. – Nem hallottuk, hogy jön.
– A JFK-s csoport kábé egy órája ment el – mondta a másik. – Azt hiszem, azt mondták, lemennek az igazgató irodájába. Ott próbálja meg!
– Nem érdekes – mondta Marissa. – Hogy van a három beteg?
– Már hét van – közölte az egyik ápolónő, azután megkérdezte Marissától, hogy kicsoda.
– A JFK-tól jöttem – válaszolta Marissa, de szándékosan nem említette a nevét. – És maguk?
– Mi eddig is itt dolgoztunk az osztályon. Csökkent ellenálló képességű betegeket már különítettünk el, de veszélyes fertőző betegségben szenvedőkkel még nem volt dolgunk. Örülünk, hogy maguk itt vannak.
– Először kissé megijed az ember – mondta együttérzően Marissa, és határozott léptekkel beljebb ment a nővérszobába. – De ha ez esetleg megnyugtatja magukat, én ott voltam mind a három korábbi járványnál, és semmi bajom. – Marissa arról nem beszélt, mennyire félt maga is. – Itt vannak a fejlapok vagy a kórtermekben?
– Ott vannak – mutatott az idősebbik ápolónő a sarokban álló polcra.
– Hogy vannak a betegek?
– Szörnyen. Tudom, hogy nem éppen szakszerű, amit mondok, de még életemben nem láttam súlyosabb eseteket. Napi huszonnégy órán keresztül külön ápolószemélyzet van mellettük, de bármit csinálunk is, egyre csak rosszabbodik az állapotuk.
Marissa nagyon is megértette a nővér elkeseredését. A halálos beteg páciensek általában nyomasztóan hatnak az orvosokra és nővérekre.
– Tudja valamelyikőjük, melyik beteg került elsőként kórházba?
Az idősebbik ápolónő odament, ahol Marissa ült, és nagy lendülettel keresgélni kezdett a fejlapok közt. Végül kihúzott egyet, és átnyújtotta Marissának:
– Doktor Alexi volt az első. Csodálom, hogy megérte a mai napot.
Marissa kinyitotta a fejlapot. Megtalálta a jól ismert tüneteket, de szó sem esett külföldi utazásról, állatokkal való érintkezésről vagy bármiféle kontaktusról az előző három járvány betegeinek valamelyikével. De Alexi is szemészfőorvos! Marissa elképedt: lehet, hogy Dubcheknek mégis igaza van?
Mivel maga sem tudhatta, meddig maradhat az osztályon, Marissa úgy döntött, hogy azon nyomban megnézi a beteget. Fölvett egy újabb réteg védőruhát, nem feledkezve meg az eldobható védőszemüvegről sem, és belépett a kórterembe.
– Öntudatán van doktor Alexi? – kérdezte az ügyeletes ápolónőtől.
A férfi csöndben feküdt a hátán, nyitva volt a szája," és a mennyezetre meredt. A bőre már sárgás, tésztaszínű volt, és Marissa eddigi tapasztalataiból tudta, hogy ez már a halál közeledtét jelzi.
– Néha magához tér, azután újra elveszíti az eszméletét – válaszolta a nővér. – Az egyik percben beszél, a másikban nem reagál semmire. Megint esett a vérnyomása. Azt mondták, “nemkódos".
Marissa idegesen nyelt egyet. Mindig nyomasztotta, amikor egy betegre kimondták, hogy nem kell újraéleszteni.
– Doktor Alexi – érintette meg óvatosan Marissa a férfi karját. A beteg lassan feléje fordította a fejét. Marissa észrevette, hogy a jobb szeme alatt jókora horzsolás van.
– Hall engem, doktor Alexi?
A férfi bólintott.
– Volt mostanában Afrikában?
Dr. Alexi megrázta a fejét.
– Részt vett néhány hónappal ezelőtt egy szemhéjsebészeti konferencián San Diegóban? – A férfi szája “igen"-t formált.
Lehet, hogy tényleg Dubcheknek volt igaza. Ez már biztosan nem lehet véletlen egybeesés: minden járvány első áldozata szemész volt, aki részt vett a San Diegó-i konferencián.
– Doktor Alexi! – kezdte újra a kérdezést Marissa, gondosan megválogatva a szavait. – Vannak barátai Los Angelesben, St. Louis-ban vagy Phoenixben? Találkozott velük a közelmúltban?
De mielőtt Marissa befejezte volna a kérdést, a férfi ismét visszazuhant az öntudatlanságba.
– Ez megy már egy ideje – mondta a nővér, és átment az ágy másik oldalára, hogy újra megmérje a beteg vérnyomását.
Marissa habozott. Talán jó lenne, ha várna néhány percet, és megpróbálna újabb kérdéseket feltenni. Újra feltűnt neki a beteg szeme alatt levő horzsolás. Megkérdezte a nővért, vajon honnan származhat.
– A felesége azt mondta, kirabolták – válaszolta Marie. – Még lejjebb ment a vérnyomása – csóválta a fejét elkeseredetten, ahogy letette a sztetoszkópot.
– Azelőtt rabolták ki, hogy megbetegedett volna? – kérdezte Marissa. Biztos akart lenni benne, hogy jól hallotta, amit az ápolónő mondott.
– Igen. Azt hiszem, a rabló belevágott az arcába, pedig a doktor nem is állt ellen.
Ekkor megszólalt a diszpécsertelefon: – Van ott egy orvos a JFK-ból?
Az ápolónő a hangszóróról Marissára nézett, azután vissza a hangszóróra.
– Igen, van.
A halk recsegésen keresztül, ami arra utalt, hogy a vonal még él, Marissa egy női hangot hallott:
– Doktor Alexi szobájában van. Egy másik hang erre azt válaszolta:
– Ne mondjon semmit! Bemegyek, és beszélek vele.
Marissa pulzusa fölgyorsult. Dubchek volt az! Kétségbeesetten körülnézett a kórteremben, mintha azt keresné, hol tudna elbújni. Eszébe jutott, hogy megkérdezi az ápolónőt, van-e másik kijárat, de tudta, ez nevetségesen hangzana, és amúgy is túl késő volt. Már hallotta a lépteket a folyosóról.
Cyrill lépett be, védőszemüvegét igazgatva.
Marissa elindult a ajtó felé. Dubchek megragadta a karját, a lány dermedten megállt. Nevetséges egy ilyen összecsapás egy haldokló jelenlétében... Marissa félt Dubchek reakciójától, mivel tudta, milyen sok szabályt szegett meg. Egyidejűleg dühös is volt, hogy rákényszerítették a megszegésükre.
– Mit képzel maga? És mit csinál itt? – sziszegte a férfi. Még mindig nem engedte el Marissa karját.
– Legyen tekintettel legalább a betegre, ha már másra nincs! – mondta Marissa. Végre sikerült kiszabadítania a karját, és kiment a kórteremből. Dubchek a nyomába eredt. A lány levette a védőszemüveget, a külső csuklyát, a köpenyt, azután a kesztyűt és betette őket a megfelelő gyűjtőtartályba. Dubchek ugyanezt tette.
– Azzal akar karriert csinálni, hogy nevetségessé teszi a főnökeit? – kérdezte a férfi. Alig tudott uralkodni magán. – Ez az egész valamiféle játék a maga számára?
– Erről nincs kedvem vitatkozni – mondta Marissa. Látta, hogy Dubchekkel egyelőre egyetlen értelmes szót sem lehet váltani. Elindult a liftek felé.
– Hogy érti azt, hogy erről nincs kedve vitatkozni? – ordította Dubchek. – Mit gondol, kicsoda maga?
Megint elkapta Marissa karját, és erőteljes rántással maga felé fordította a lányt.
– Azt hiszem, jobb lesz, ha megvárjuk, amíg lecsillapodik egy kicsit. – Marissának sikerült ezt a lehető legnyugodtabban végigmondania.
– Lecsillapodom! – tört ki Dubchek. – Ide hallgasson, hölgyem! Reggel első dolgom lesz, hogy felhívjam dr. Morrisont. Követelni fogom, hogy kényszerszabadságolja magát. Ha nem hajlandó, hivatalos fegyelmi tárgyalást fogok kérni.
– Állok elébe – mondta Marissa, továbbra is nyugalmat erőltetve magára. – Van valami rendkívüli ezekben az Ebola-járványokban, s attól tartok, maga nem akar ezzel szembenézni. Talán éppen egy fegyelmi tárgyalás az, amire szükség lenne.
– Takarodjon, mielőtt én dobatom ki! – szakította félbe Dubchek.
– Boldogan – mondta Marissa.

Amint kilépett a kórházból, Marissa észrevette, hogy egész testében remeg. Gyűlölte az összetűzést, s most ismét a jogos felháborodás és a megalázó bűntudat viaskodott a lelkében. Biztos volt benne, hogy közel jár a járványok valódi okának felfedezéséhez, de még mindig nem tudta világosan megfogalmazni a gyanúját – nemhogy mások, de még a saját maga számára sem.
Marissa a repülőtérre menet megpróbálta rendezni a gondolatait, de minduntalan a szégyenteljes jelenet jutott eszébe, amely közte és Dubchek között lejátszódott. Képtelen volt kiverni a fejéből. Tudta, kockázatot vállalt, amikor bement a Berson Kórházba anélkül, hogy erre bármiféle engedélye lett volna. Dubcheknek minden oka megvolt rá, hogy dühös legyen. Rettenetesen sajnálta, hogy nem tudott vele beszélni arról a furcsa tényről, hogy minden egyes vírusgazdát kiraboltak, közvetlenül a megbetegedésük előtt.
Az Atlantába induló gépre várva Marissa bement egy telefonfülkébe, és felhívta Ralphot. A férfi azonnal felvette a telefont. Mindjárt azzal kezdte, hogy nagyon nyugtalankodott Marissa miatt: amikor otthon nem vette fel a telefont, elment a házához. Színlelt felháborodással, amiért Marissa úgy utazott el a városból, hogy őt nem is értesítette, megkérdezte, merre járt.
– Washingtonban és most Philadelphiában – magyarázta Marissa. – De már úton vagyok hazafelé.
– Az újabb Ebola-járvány miatt mentél Phillybe?
– Igen – válaszolta a lány. – Sok minden történt azóta, hogy utoljára beszéltünk. Hosszú történet. A lényeg az, hogy nem lett volna szabad odamennem, s amikor Dubchek elkapott, teljesen megőrült. Lehet, hogy kirúgnak az állásomból. Nem tudsz valakit, akinek szüksége van egy alig használt gyermekorvosra?
– Nem probléma – nevette el magát Ralph. – Akár itt, az Egyetemi Kórházban is tudok neked állást szerezni. Melyik járattal jössz? Kimegyek eléd a repülőtérre, és behozlak. Szeretném megtudni, mi lehetett olyan fontos, hogy szó nélkül elmentél.
– Kösz, de nincs rá szükség – mondta Marissa. – A Hondám vár.
– Akkor ugorj be hazafelé menet,
– Lehet, hogy már késő lesz. – Marissának eszébe jutott, mennyivel kellemesebb lenne Ralphnál, mint a saját üres házában. – Azt tervezem, hogy megállok a JFK-nál. El kell intéznem valamit, még mielőtt Dubchek visszatér a városba.
– Nem hangzik valami jó ötletnek – figyelmeztette Ralph. – Mit akarsz csinálni?
– Hidd el, semmi különöset – válaszolta Marissa.
– Szeretnék még egy rövid látogatást tenni a szennyezésbiztos laborban.
– Azt hittem, nincs rá engedélyed.
– Majd csak megoldom valahogy.
– Azt tanácsolom, közelébe se menj a JFK-nak!
– mondta Ralph. – Az összes problémád azzal kezdődött, hogy bementél a laborba.
– Tudom – ismerte el Marissa. – De mindenképpen meg fogom tenni. Megőrjít ez az Ebola-ügy.
– Ahogy gondolod. De utána ugorj be hozzám! Későig fenn leszek.
– Ralph! Ismered Markham képviselőt? – Marissának minden bátorságát össze kellett szednie, hogy föltegye ezt a kérdést.
A férfi egy ideig hallgatott, s csak azután válaszolt.
– Ismerem.
– Hozzájárultál valaha is a választási kampányához?
– Elég furcsa kérdés, különösen így, hogy interurbán beszélgetünk.
– Hozzájárultál? – kérdezte meg újra makacsul a lány.
– Igen. Többször is. Tetszik a fickó álláspontja egy sor egészségügyi kérdésben.
Marissa újra megígérte, hogy este fölkeresi a férfit, azután megkönnyebbülten visszaakasztotta a telefont. Örült neki, hogy fölvetette a Markham-ügyet, s még jobban örült, hogy Ralph ilyen őszintén bevallotta, hozzájárult a képviselő kampányaihoz.
Amint azonban a gép a levegőbe emelkedett, újra erőt vett rajta a nyugtalanság. A teória, amit még maga sem gondolt végig, olyan ijesztő volt, hogy nem is merte összerakni az egyes részleteket.
Ami még szörnyűbb, egyre kevésbé volt benne biztos, hogy véletlenül törtek be hozzá, és ölték meg a kutyáját, ahogy azt először hitte.,

11. FEJEZET

Május 20. este

Marissa a repülőtérről egyenesen Tad lakásához hajtott. Nem hívta föl előtte, mert úgy gondolta, jobb lesz, ha csak úgy egyszerűen betoppan, még ha este tíz felé jár is az idő.
Megállt a ház előtt. Megörült, amikor látta, hogy a második emeleti nappali ablaka még világos.
– Marissa! – kiáltott fel Tad, amikor ajtót nyitott. – Mit keresel itt?
– A házigazdával szeretnék beszélni – válaszolta Marissa. – Felmérést készítek arról, melyik földimogyoróvaj-fajta a legkedveltebb.
– Te tréfálsz.
– Naná, hogy tréfálok – sóhajtott fel Marissa elkeseredetten.
– Behívsz, vagy itt töltjük az éjszakát a küszöbön állva? – Marissa maga is meglepődött szokatlan magabiztosságán.
– Ne haragudj! – állt félre Tad. – Gyere be!
A fiú nyitva hagyta a lakása ajtaját, így a lépcsőn felérve Marissa lépett be először. Egy pillantással meggyőződött róla, hogy a laborbelépő ott hever az előszobapolcon.
– Egész nap hívtalak – mondta Tad. – Hol voltál?
– Távol – kerülte el az egyenes választ Marissa.
– Ez a napom is érdekesen alakult.
– Azt hallottam, hogy elhelyeztek a Különleges Kórokozók Részlegéről. Azt is pletykálták, hogy szabadságra mentél. Mi történik mostanában veled?
– Magam is szeretném tudni – rogyott le Marissa Tad heverőjére. A fiú macskája megjelent valahonnan és felugrott az ölébe.
– Mi a helyzet Philadelphiában? Ebolájuk van a betegeknek?
– Attól félek, igen – ült lé mellé Tad. – Szombaton kaptuk a hívást. Ma reggel kaptam meg a mintákat. Tele vannak vírussal.
– Ugyanaz a törzs?
– Ezt majd csak később tudom megmondani.
– Még mindig azt hiszed, hogy ez az egész a San Diegó-i szemészkonferenciáról indult ki? – kérdezte Marissa.
– Nem tudom – válaszolta kissé éles hangon Tad.
– Virológus vagyok, nem pedig epidemiológus.
– Ne mérgelődj! – mondta Marissa. – Ahhoz azért ugye, nem kell epidemiológusnak lenned, hogy észrevedd, valami furcsa dolog folyik itt. El tudod képzelni, miért helyeztek át?
– Gondolom, Dubchek kérésére.
– Szó sincs róla. Egy texasi képviselő, Markham kérte. Egyenesen doktor Morrisont hívta fel. Tagja a költségvetési bizottságnak, amelyik dönt a JFK költségvetéséről, így aztán Morrison kénytelen volt engedni neki. De azért ez elég furcsa, nem gondolod? Úgy értem, én mindössze egy közönséges járványfelügyelő vagyok.
– Azt hiszem, tényleg furcsa – ismerte el Tad. Egyre idegesebb lett. Marissa a fiú vállára tette a kezét.
– Mi bajod?
– Nyugtalanít ez az egész – mondta Tad. – Kedvellek, ezt te is tudod. De úgy látszik, te minduntalan bajba kerülsz, s én nem akarok ebbe belekeveredni. Az a helyzet, hogy szeretem a munkámat.
– Nem akarlak belekeverni, de még egyszer utoljára szükségem lenne a segítségedre. Ezért jöttem ilyen későn.
Tad lerázta a válláról a kezét. – Kérlek, ne akarj rávenni, hogy újabb szabályokat szegjek meg.
– Vissza kell mennem a szennyezésbiztos laborba – mondta Marissa. – Csak néhány percre.
– Nem! – jelentette ki határozottan Tad. – Egyszerűen nem vállalhatom a kockázatot. Sajnálom.
– Dubchek nincs itthon – erősködött Marissa. – Senki nem lesz ott ilyen későn.
– Nem – mondta Tad. – Nem teszem meg. Marissa látta, hogy a fiú hajthatatlan.
– Oké, megértelek.
– Tényleg? – csodálkozott el Tad, hogy a lány ilyen könnyen feladta.
– Valóban megértelek. De ha már nem tudsz bevinni a laborba, legalább adhatnál valamit inni.
– Máris – mondta Tad örömmel, hogy Marissa kedvében járhat. – Sört vagy fehérbort óhajtasz?
– Sört kérek – mondta Marissa.
Tad eltűnt a konyhában. Amikor meghallotta a hűtőszekrényajtó nyílását, Marissa fölállt és gyorsan odalopakodott a bejárati ajtóhoz. Megörült, amikor a polcra nézve látta, hogy Tadnek két belépőkártyája van. Talán észre sem veszi majd, hogy kölcsönvettem az egyiket – gondolta magában, miközben az egyik kártyát a blézere zsebébe csúsztatta. Amikor Tad visszatért a sörökkel, Marissa már ismét a heverőn ült.
Tad átnyújtott Marissának egy üveg Rolling Rockot, egyet pedig magának bontott fel. Elővett egy csomag rosejbnit is, feltépte, és letette a teaasztalkára. Marissa, hogy kedvében járjon, megkérdezte, hogy állnak a kutatásai, a válaszára azonban már szemmel láthatóan éppen hogy csak odafigyelt.
– Nem szereted a Rolling Rockot? – kérdezte Tad, mert látta, hogy a lány alig ivott bele a sörébe,
– Finom – ásított egyet Marissa. – Azt hiszem, inkább fáradt vagyok, mint szomjas. Jobb lesz, ha megyek.
– Ha akarod, nyugodtan itt alhatsz – ajánlotta fel Tad. Marissa fölállt. – Kösz, de tényleg haza kell mennem.
– Ne haragudj a labor miatt – hajolt le Tad, hogy megcsókolja.
– Megéltelek – mondta Marissa, és elindult az ajtó felé, mielőtt még a fiú átölelhette volna.
Tad várt, amíg meg nem hallotta a külső ajtó csapódását, és csak azután ment vissza a lakásába. Egyrészt örült, hogy az eszére hallgatott, és nem hagyta magát lekenyerezni, másrészt bántotta, hogy csalódást okozott a lánynak.
Onnan, ahol állt, éppen a polcra látott, ahol a belépőkártyáját és a kulcsait hagyta. Még mindig Marissán járt az esze, amikor észrevette, hogy az egyik kártyája hiányzik. Gondosan átnézte a zsebeiből kiszedett kacatokat, azután átkutatta a fenti és lenti polcokat is. A tartalék kártyája eltűnt... A fenébe is! Rájöhetett volna, hogy valami nem stimmel, amikor a lány olyan könnyen feladta. Kinyitotta az ajtót, és lerohant a lépcsőn, ki az utcára, hátha még ott találja, de az utca üres volt. A nyirkos éjszakában szellő sem rezdült. A levelek élettelenül, mozdulatlanul csüngtek a fákon. Tad visszament a lakásába. Megpróbálta eldönteni, mitévő legyen. Megnézte, hány óra, azután odalépett a telefonhoz. Kedveli Marissát, de a lány túl messzire ment. Felvette a hallgatót és tárcsázott.

A központ felé hajtva Marissa azon tépelődött, nem értesítette-e Dubchek az őrseget, hogy ő már nem dolgozik a Virológián. De amikor fölmutatta az igazolványát, az ügyeletes őr csak annyit kérdezett mosolyogva: – Már megint éjszakázik?
Eddig minden rendben, gondolta magában Marissa, de azért óvatosságból a saját irodájába ment, hátha az őr úgy dönt, hogy követi. Fölkapcsolta a lámpát és leült az asztalához. Várt, de nem hallott a folyosóról lépteket.
Néhány levél hevert az előjegyzési naptárán: két gyógyszertári hirdetés és egy boríték a South Bend-i Lab Engineeringtől. Marissa feltépte az utóbbit. Az üzletkötő, miután megköszönte a HEPA-3-as szennyezésbiztos elszívószűrő iránti érdeklődését, közölte, hogy ilyen berendezéseket csak külön megrendelésre építenek. Ha rendelni szeretne, lépjen érintkezésbe egy egészségügyi létesítményekre specializálódott építőipari céggel. Végül válaszolt arra a kérdésre is, ami miatt Marissa tulajdonképpen a levelet írta: a Lab Engineering csak egyetlen berendezést készített az elmúlt évben, a georgiai Graysonban lévő Professional Labs részére.
Marissa megnézte az Egyesült Államok térképét, amit még az iroda előző tulajdonosa akasztott ki a falra, s ő eddig nem vette a fáradságot, hogy levegye. Közelebbről szemügyre vette Georgiát, és megpróbálta megtalálni Graysont. Nem volt a térképen. Végigkutatta a fiókjait, mert úgy emlékezett, hogy van valahol egy Georgia autótérképe. Végül a kartotékszekrényében találta meg. Grayson kisváros volt, néhány órányira keletre Atlantától. Mi a csodát csinálhatnak ott egy HEPA-3-as szennyezésbiztos elszívószűrővel?
Marissa visszatette a térképet a kartotékszekrénybe, a levelet a blézere zsebébe csúsztatta, azután kikukucskált a folyosóra. Csend volt, és a lift még mindig ezen az emeleten állt, senki nem használta. Úgy döntött, itt az ideje, hogy akcióba lépjen.
A lépcsőn lement egy emeletet, és a függőfolyosón keresztül átment a főépületből a Virológia épületébe. Legnagyobb megelégedésére egyik irodában sémi égett a lámpa. Amikor Dubchek ajtaja előtt haladt el, kiöltötte a nyelvét: gyerekes dolog volt, de jólesett. Befordult a sarkon, és ott állt a légmentes biztonsági ajtó előtt. Önkéntelenül is visszatartotta a lélegzetét, ahogy Tad belépőkártyáját bedugta a nyílásba és beütötte a fiú kódját: 89-52-91. Hangos, fémes kattanás hallatszott, azután a súlyos ajtó kinyílt. Marissa orrába csapott az ismerős, fenolos fertőtlenítőszer-szag.
Érezte, hogy felgyorsul az érverése. Ahogy átlépte a küszöböt, az az érzése támadt, hogy a rémségek házába lép be. A csak homályosan megvilágított, kongó, két emelet magas helyiség, a rengeteg összevissza futó csővel és azok árnyékával kísérteties volt.
Ahogy azt Tadtől látta az előző két látogatás során, Marissa kinyitotta a bejárat melletti kapcsolószekrényt, és fölkattintotta a világítást, a kompresszorok és a szellőztetőberendezés kapcsolóit. A berendezések hangja jóval erősebb volt, mint amilyenre emlékezett, s a padló remegni kezdett a működésüktől. Így egyedül a szupermodern laboratórium még félelmetesebb volt, mint amilyennek Marissa emlékezetében élt. Minden bátorságát össze kellett szednie, hogy tovább merjen menni; ráadásul tudta, hogy szabályellenes dolgot cselekszik, amikor már amúgy is rosszul áll a szénája. Egyfolytában attól félt, hogy valaki rajtacsípi.
Izzadó tenyérrel ragadta meg az öltözőhelyiségekhez vezető légmentes ajtó nyitókerekét, és megpróbálta elfordítani. A kerék meg sem mozdult. Végül minden erejét összeszedve sikerült elfordítania. Hangos szisszenéssel engedett a szigetelés, és az ajtó kifordult. Marissa belépett. Hallotta, hogy az ajtó tompa, vészjósló hanggal becsapódik mögötte.
Pattogott a füle, miközben sietve magára kapkodta a vászon orvosi ruhát. A második ajtót már könnyebben nyitotta ki, de minél kevesebb akadályt kellett leküzdenie, annál jobban aggasztotta a tényleges veszély, amit vállal.
A fülkében függő két tucat műanyag védőruha között talált egy kisméretűt. Tad segítsége nélkül azonban sokkal nehezebb volt felvenni. Mire fölhúzta a cipzárat, kiverte a veríték.
A kapcsolótáblán csak a központi helyiség világítását kattintottá fel, a többire nem volt szüksége. Nem akart bemenni az állatok közé. Ezután karjára vette a légvezetékét, átment a fertőtlenítőkamrán, és az utolsó légmentes ajtón keresztül belépett a központi laborba.
Első dolga az volt, hogy rákapcsolta magát egy keze ügyébe eső csővégre: a friss levegő felfújta a ruháját és eltüntette a párát az arca előtt levő plexiről. Megkönnyebbült a levegő sziszegésétől, amely megtörte a nyomasztó csendet. A különféle szupermodern berendezések között felfedezte a fagyasztóládát. Már sajnálta, hogy nem kapcsolta fel az összes lámpát. A labor túlsó végén sötétlő árnyékok baljóslatú háttérként szolgáltak a halálos vírusok számára, még jobban megrémítve Marissal.
Jó messze kilendítve oldalt a lábát, hogy járni tudjon a felfújt, ormótlan védőruhában, Marissa elindult a fagyasztóláda felé. Újra elfogta a csodálkozás, hogy a létező legmodernebb berendezésekkel felszerelt laborban beérik egy háztartási fagyasztószekrénnyel. Úgy kirítt a környezetéből, mint az öreg számológép a komputerkiállításon.
A fagyasztóládától egy lépésre Marissa megállt, és nézegetni kezdte a baloldalt levő zárt, légmentes ajtót. Azt már tudta, hogy nem ott tárolják a vírusokat. Vajon mi lehet odabent? Idegesen kinyújtotta a kezét és lenyomta a kilincset. Párafelhő tódult ki, ahogy kinyitotta az ajtót, és belépett. Egy pillanatra úgy érezte, mintha hófelhőbe került volna, azután a súlyos ajtó rácsapódott a légvezetékre, és a helyiség sötétbe borult.
Amikor a szeme megszokta a sötétséget, felfedezett valamit, amiről remélte, hogy villanykapcsoló és fölkattintotta. Meggyulladtak a mennyezeti lámpák, de Marissa éppen hogy csak ellátott a kapcsoló melletti hőmérőig. Közelebb hajolt, hogy le tudja olvasni. Mínusz ötvenegy fokot mutatott.
– Te jó isten! – Most már értette, honnan a köd: amint a szobahőmérsékletű levegő beáramlik ebbe a hidegbe, a benne levő nedvesség rögtön apró jégkristályokká fagy.
Marissa megfordult, és a sűrű ködben elindult a szoba belseje felé, karjával hajtva szét maga előtt a ködöt. Alig lépett egyet, amikor valami irtózatos alakot pillantott meg. Nagyot sikoltott. A zárt ruha ijesztően megsokszorozta a hangot. Először azt hitte, kísértettel találkozott. Azután rájött, még szörnyűbb, amit lát: a gomolygó ködből egy sor fagyasztott emberi hulla körvonalai tűntek elő. Először azt hitte, saját lábukon állnak, de azután észrevette, hogy ugyanúgy tárolják őket, mint az anatómia-előadásra előkészített tetemeket: a fülcsatornájukba dugott kaliberkörző-szerfi akasztókon függtek. Ahogy közelebb lépett, Marissa felismerte az első hullát. Az első pillanatban attól félt, elájul: az indiai orvos volt, akit Phoenixben látott. Az arca a haláltusától eltorzult, halotti maszkká fagyott. Legalább fél tucat holttest lógott ott. Marissa nem számolta meg őket. Jobboldalt ugyanilyen groteszk pozícióban megfagyott majmok és patkányok tetemeit látta. Marissa megértette ugyan, hogy a holttesteket azért fagyasztották le, mert szükség volt rájuk a virológiái vizsgálatokhoz, de egyáltalán nem volt felkészülve a látványra. Nem csoda, hogy Tad nem akarta beengedni ide.
Marissa kihátrált a szobából, lekapcsolta a lámpákat, és bezárta maga mögött az ajtót. Remegett a hidegtől és az undortól. Miután így megbűnhődött a kíváncsiságáért, a fagyasztóládára összpontosította a figyelmét. Annak ellenére, hogy nehézkesen mozgott az ormótlan műanyag ruhában, s még mindig remegett, viszonylag könnyen kinyitotta és leszedte a biciklilakatot. A lánc már nem engedelmeskedett ilyen könnyen. Csomó volt a végén, s Marissa csak nagy nehezen tudta átrángatni a láda fogóján. Tovább tartott, mint szerette volna, de legalább sikerült teljesen szabaddá tennie a fagyasztóládát, s fölnyithatta a tetejét.
Marissa letörölte a fedél belsejéről a rárakódott zúzmarát, és megpróbálta megfejteni a minták helyét mutató táblázatot. A vírusok ábécésorrendbe voltak szedve. Az “Ebola, Zaire, '76" mellett ez állt: “97, E-11-E-48, F-612". Marissa föltételezte, hogy az első szám jelenti a tálcát, az utána következő betűk és számok pedig azt mutatják, hol található a vírus a tálcán. Minden egyes tálcán legalább ezer minta volt, ami azt jelentette, hogy ötven fiola tartalmaz Zaire '76-os törzset.
Amilyen óvatosan csak tudta, kiemelte a 97-es számú tálcát és letette egy közeli pultra. Végignézte a tálcán levő lyukakat: mindegyikben egy fekete tetejű, apró fiola volt. Marissa egyszerre érzett megkönnyebbülést és kiábrándultságot. Megkereste a “Zaire '76"-os törzset és kiemelte az E-11-es mintát. A benne levő apró golyócska ártalmatlannak tűnt, de Marissa tudta, hogy milliónyi apró vírust tartalmaz, amelyekből már egy-kettő is elég lenne, hogy elpusztítson egy embert.
Marissa visszacsúsztatta a helyére a fiolát, azután kiemelte a következőt és megnézte, érintetlen-e a benne levő golyócska. Folytatta az ellenőrzést, de nem talált semmi gyanúsat, amíg el nem jutott az E-39-es fiolához. Az üvegcse üres volt.
Marissa gyorsan végignézte a maradék fiolákat: mindegyik rendben volt. Föltartotta a fény felé az E-39-est és a plexin át összehunyorított szemmel megvizsgálta, nem téved-e. De nem volt semmi kétség, a fiola üres volt. Az még előfordulhat, hogy az egyik kutató rossz helyre tesz egy mintát, de hogy egy fiola üres legyen, arra aligha lehet magyarázatot találni. Marissa úgy érezte, beigazolódott minden eddigi homályos félelme: az összes eddigi járványt egy JFK-s fiola véletlen vagy szándékos felhasználásával okozták!
Ekkor hirtelen mozgásra lett figyelmes. A fertőtlenítőkamrába vezető ajtó zárókereke elfordult! Valaki jön!
Marissát bénító pánik kerítette hatalmába. Egy pillanatig csak állt tehetetlenül. Amikor végre meg tudott mozdulni, visszatette az üres fiolát a tálcára, a tálcát becsúsztatta a hűtőládába és rácsukta a fedelet. Eszébe jutott, hogy el kellene futni valahová, de nem volt hová. Talán elrejtőzhetne. A terem sötét része felé nézett, ahol az állatok ketrecei álltak. De már késő volt. A légzáró szigetelés szisszent egyet, és két alak lépett be a laborba. A műanyag védőruhában lehetetlen volt őket fölismerni. Úgy tűnt, az alacsonyabbik jól ismeri a labort, ő mutatta meg a társának, hova kapcsolja légvezetékét.
Marissa rémülten a helyén maradt, még mindig volt rá némi esély, hogy a két alak kutató, akik valamilyen folyamatban lévő kísérletet jöttek ellenőrizni. Ez a remény gyorsan szertefoszlott: Marissa észrevette, hogy egyenesen felé tartanak. Ekkor figyelt fel rá, hogy a kisebbik orvosi fecskendőt tart a kezében. Rápillantott a magasabbikra: a fickó furcsa szögben, mereven tartotta a könyökét, ahogy feléje lépdelt. Marissa agyában felködlött valami kellemetlen emlék.
Megpróbálta kivenni az arcukat, de a védőplexi csillogásán keresztül sehogy sem sikerült.
– Blumenthal? – kérdezte az alacsonyabbik erős, férfias hangon.
Kinyújtotta a kezét, és durván a fény felé fordította Marissa védőmaszkját. Úgy látszik, fölismerte, mert bólintott a társának, aki a lány ruháján levő villámzár felé nyúlt.
– Ne! – sikoltotta Marissa, mert rájött, hogy a két férfi nem biztonsági őr. Meg akarják támadni, úgy, ahogy megtámadták a lakásában. Kétségbeesetten megragadta a biciklilakatot, és a férfihoz vágta. A pillanatnyi zavar elég volt Marissának, hogy lekapcsolja a légvezetékét, és futni kezdjen az állatok ketrecei felé. A magasabbik férfi egy másodperc múlva a nyomában volt, de épp amikor meg akarta ragadni, visszarántotta a légvezetéke, mint kutyát a póráz.
Marissa amilyen gyorsan csak tudott, végigfutott a ketrecek közötti sötét folyosón. A rémült majmok, patkányok, csirkék és még isten tudja, miféle jószágok vadul visongtak, kotkodácsoltak. A labor négy fala közé beszorítva Marissa reménytelen helyzetben érezte magát. Elkezdte kinyitogatni a majmok ketreceit, azt remélve, hogy ezzel elterelheti üldözői figyelmét. Azok az állatok, amelyek nem voltak túlságosan betegek, nyomban kiugrottak a ketrecükből. Marissa hamarosan levegő után kapkodott. A sötétben nagy nehezen talált egy csővégződést, rákapcsolta a légvezetékét, és mohón szippantotta be a hűvös, száraz levegőt. Azt észrevette, hogy a magasabbik férfi valószínűleg először jár a laborban, de félt, hogy neki ez nem sok előnyt jelent. Előrement a ketrecek közt odáig, ahonnan kilátott a labor központi részére. Meglátta a férfinak a lámpák fényében kirajzolódó sziluettjét. Feléje tartott. Marissa nem tudta, látja-e őt vagy sem, de azért mozdulatlan maradt.
Csak egy másik folyosóba fordulna be, könyörgött magában, de a férfi egyenesen felé tartott.
Felnyúlt, lekapcsolta a légvezetékét és megpróbált futásnak eredni a ketrecsor túlsó vége felé, ám ebben a pillanatban a férfi elkapta a bal karját.
Marissa felnézett a támadójára, de a csillogó védőplexin át nem tudta kivenni az arcát. A férfi olyan erővel szorította, hogy bármiféle ellenállás reménytelen lett volna. Ekkor Marissa a férfi válla fölött észrevett egy vörös fogantyút, amin ez állt: “Csak veszély esetén szabad meghúzni."
Marissa végső kétségbeesésében szabad kezével felnyúlt és megrántotta a kart. Abban a pillanatban megszólalt egy vészcsengő és fenolos fertőtlenítőszer-zuhany zúdult az egész laborra. Párafelhő szállt fel, nullára csökkentve a látótávolságot. A férfi meglepetésében elengedte Marissa karját. A lány a földre vetette magát. Észrevette, hogy át tud csúszni a ketrecsor alatt. Mászni kezdett arrafelé, amerre a labor központi részét sejtette. Nemsokára fölegyenesedett és tapogatózva folytatta az útját. Úgy látszik, a fertőtlenítőszer-zuhany egészen addig tart, amíg valaki vissza nem nyomja a kart, gondolta magában. Egyre nehezebben lélegzett. Friss levegőre volt szüksége.
Valami ráugrott, s ő kis híján felsikoltott, de csak az egyik majom volt. A fojtogató légkörben kínlódó állat egy pillanatig átölelve tartotta, azután a keze lecsúszott a műanyag ruháról és eltűnt.
Marissa levegő után kapkodva tapogatta végig a csöveket. Végre ráakadt egy csővégre, és rákapcsolta a légvezetéket.
A riasztócsengő hangján keresztül Marissa zajt hallott a ketrecsoron túlról, azután fojtott kiáltásokat. Üldözője valószínűleg nem talált csővéget.
Marissa mindent egy lapra tett fel: feltételezve, hogy az alacsonyabbik férfi társa segítségére siet, lekapcsolta a légvezetékét, és megindult a fény felé. Karját előrenyújtotta, mint a vakok. A fény hamarosan egyenletessé vált, s ebből arra következtetett, hogy a labor központi részében van. A fal felé tartva beleütközött a fagyasztóládába. Emlékezett rá, hogy van fölötte egy csővég, s néhány szippantás erejéig rákapcsolta a légvezetékét, azután tovább tapogatózott az ajtó felé. Amint odaért, kitekerte a zárókerekét és egy rántással kinyitotta. A következő másodpercben a fertőtlenítőkamrában állt.
Mivel már úgyis csurgott róla a fenolos fertőtlenítőszer, nem várta meg a szokásos zuhanyt. A szomszédos helyiségben lehámozta magáról a műanyag védőruhát, azután átrohant a következő helyiségbe, ahol az orvosi vászonruhákkal teli szekrényeket nekidöntögette a légmentes ajtónak. Tudta, hogy ez nem állítja meg az üldözőit, de azért lelassíthatja őket.
Magára kapta az utcai ruháját, azután lecsapta az összes kapcsolót: még az öltöző is sötétbe borult, és leállt a szellőztetőberendezés.
Végre kilépett a szennyezésbiztos laborból, végigrohant a Virológia épületének folyosóján, át a főépületbe vezető függőfolyosón, azután tovább a főlépcsőhöz. Kettesével vette a lépcsőfokokat. Mély lélegzetet vett, és megpróbált nyugodtan végigmenni az előcsarnokon. A biztonsági őr az asztalnál ült és a bal oldalon. Éppen telefonon beszélt valakivel: ,azt magyarázta, hogy biológiai riasztás történt, nem pedig biztonsági.
Marissa hevesen reszketett, amíg aláírta a nyilvántartó ívet, bár nem hitte, hogy üldözői a biztonsági őr segítségét kérnék, miután megpróbálták őt megölni. Hallotta, hogy az őr – miután közölte azzal, akivel beszélt, hogy a központos keresi a Vírustani Osztály vezetőjét – leteszi a telefont.
– Hé! – kiáltott utána a férfi, alighogy elindult az ajtó felé.
Marissa torka összeszorult az ijedségtől. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy futásnak ered, de azután meghallotta az őr hangját:
– Elfelejtette beírni az időt.
Marissa visszament és kötelességtudóan kitöltötte az üres rubrikát. Egy másodperc múlva már kint volt az utcán, és rohanni kezdett a kocsija felé.
Már félúton járt Ralph háza felé, amikor végre elmúlt a remegése, és elkezdte végiggondolni szörnyű fölfedezését. Biztosan nem véletlen, hogy a fiolából hiányzik a fagyasztott Ebola-golyócska. Az összes járványt, ami az Egyesült Államokban kitört, ez a törzs okozta. Valaki felhasználja a vírust, s szándékosan vagy véletlenül; orvosokat és kórházakat fertőz meg vele különböző időpontokban és különböző helyeken.
Az Egyesült Államokban kitört Ebola-járványok forrása az E-39-es fiolából hiányzó minta volt: egyedül így lehet megmagyarázni a látszólag hosszú lappangási időszakokat, és azt a tényt, hogy valamennyi kitörést ugyanaz a törzs okozta, bár a vírus hajlamos mutációk létrehozására. S ami még rosszabb, valaki nem akarja, hogy az információ nyilvánosságra kerüljön. Ezért távolították el az Ebolával foglalkozó csoportból, és ezért ölték meg kis híján az imént. A legjobban az rémítette meg, hogy csak olyasvalaki lephette meg a laborban, akinek engedélye van a szennyezésbiztos labor használatára – feltételezhetően valaki a JFK munkatársai közül. Átkozta magát, amiért nem volt annyi lélekjelenléte, hogy amikor aláírta a jelenléti ívet, megnézze, ki volt az, aki utána bement.
Már befordult Ralph utcájába, amikor eszébe jutott, hogy nem lenne becsületes dolog őt is belerántani ebbe az ügybe. Tad barátságával már visszaélt: holnap, amikor meglátja a nevét a jelenléti íven, végleg leírja majd magában. Marissa csak abban reménykedett, támadói nem fogják jelenteni, hogy a laborban találták őt, hiszen akkor kiderülhet, hogy megkísérelték meggyilkolni. Abban viszont egy percig sem kételkedett, hogy kitalálnak valami kézenfekvő hazugságot, amivel megmagyarázzák a laborban történteket. Kettőjük szava állna szemben Marissa szavával, s holnapra az ő szava nem sokat jelent már a JFK-ban. Ebben biztos volt. Nem csodálkozott volna, ha holnap kerestetni kezdik az atlantai rendőrséggel. Marissának eszébe jutott, hogy még mindig a csomagtartóban van a bőröndje, így aztán a legközelebbi motel felé vette az irányt. Amint felért a szobájába, fölhívta Ralphot. A férfi csak az ötödik csöngetés után szólt bele álmos hangon a telefonba.
– Fenn voltam, amíg tudtam – mentegetőzött. – Miért nem jöttél?
– Hosszú, most nem tudom elmagyarázni, miért, de komoly bajban vagyok – válaszolta Marissa. – Lehet, hogy szükségem lesz egy jó ügyvédre is. Ismersz valakit?
– Te jó isten! – Ralphnak már egyáltalán nem volt álmos a hangja. – Jobb lenne, ha elmondanál mindent.
– Nem akarlak belekeverni – mondta Marissa. – Csak annyit mondhatok, hogy kimondottan komolyra fordult a helyzet, és egyelőre nem akarok a hatósághoz fordulni. Azt hiszem, szökésben vagyok – nevette el magát, de a hangja egyáltalán nem volt jókedvű.
– Miért nem jössz ide? – kérdezte Ralph. – Itt biztonságban lennél.
– Ralph, komolyan mondtam, hogy nem akarlak belekeverni. De szükségem lesz egy ügyvédre. Tudnál egyet keresni a számomra?
– Hát persze. Mindenben segítek, amiben tudok. Hol vagy?
– Majd fölhívlak – tért ki Marissa a kérdés elől. – És köszönöm, hogy barátként viselkedsz.
Marissa lenyomta a készülék tetején levő gombot. Megpróbálta összeszedni a bátorságát, hogy felhívja Tádét, és bocsánatot kérjen tőle, mielőtt még valaki mástól tudja meg, hogy elvitte a belépőkártyáját. Mély lélegzetet vett és tárcsázott. A telefon többször kicsöngött, de Tad nem vette fel, végül Marissa maradék bátorsága is elillant, és úgy döntött, inkább nem ébreszti fel. Elővette a zsebéből a Lab Engineering levelét, és kisimította. Grayson lesz a következő úti célja.

12. FEJEZET

Május 21.

Bár kimerült volt, Marissa rosszul aludt: rémálmok gyötörték, ismeretlen helyeken kellett menekülnie üldözői elől. Megkönnyebbülés volt számára, amikor az ablakon beszüremlő korai világosság fölébresztette. Kinézett az ablakon, meglátta, hogy a kihordó éppen feltölti a pénzbedobós újságautomatát. Amint a férfi eltávozott, Marissa kiszaladt, és megvette az Atlanta Journal and Constitutiont.
Az újságban nem írtak a JFK-ról, de a televízió reggeli hírei közepén bemondták, hogy baleset volt a Központban. A szennyezésbiztos labort nem említették, de azt kétszer is elmondták, hogy egy laboránst, aki fenolos fertőtlenítőszert lélegzett be, elsősegélyben részesítettek az Emory Egyetemi Kórházban, majd elbocsátották. Ezután telefoninterjú következett dr. Cyrill Dubchekkel. Marissa fölhangosította a készüléket.
– A sebesült laboráns volt az egyetlen áldozat – mondta Cyrill. A hangja fémesen csengett. Marissa kíváncsi lett volna, vajon Philadelphiában vagy Atlantában van-e.
– Véletlenül működésbe lépett egy tartalék biztonsági rendszer. Tökéletesen urai vagyunk a helyzetnek. A balesettel kapcsolatban keressük doktor Marissa Blumenthalt.
A bemondó azzal zárta a híradást, hogy közölte: ha bárki tudja, hol tartózkodik dr. Blumenthal, jelentse az atlantai rendőrségen. Körülbelül tíz másodpercen át mutatták a fényképét, amit Marissa a JFK-s jelentkezési lapjához mellékelt. Kikapcsolta a tévét. Eddig eszébe sem jutott, hogy üldözői komolyabban megsérülhettek. Fölzaklatta a dolog, annak ellenére, hogy a férfi megpróbálta megölni. Igaza volt Tadnek, amikor azt mondta, lépten-nyomon, bajba keveredik.
Marissa ugyan tréfásan azt mondta az előző nap, hogy szökésben van, de nem szó szerint értette. Most, hogy a tévében is leadták az ellene szóló körözést, Marissa rájött: a tréfa valósággá vált. Keresi a rendőrség, legalábbis itt, Atlantában.
Sietve összekapkodta a holmiját, és lement, hogy kijelentkezzen a motelből. Egész idő alatt ideges volt, amíg az irodában tartózkodott, hiszen a portás előtt feketén-fehéren ott volt a neve. De a férfi csak jó napot kívánt neki.
Egy közeli büfében ivott kávét, bekapott egy fánkot, azután a bankjához hajtott. Szerencsére ezen a napon korán nyitottak. Az autós pénztárnál megpróbálta elrejteni az arcát, hátha a pénztáros látta a reggeli híreket, de a férfi ugyanolyan egykedvűnek látszott, mint máskor. Marissa nagy részét kivette annak a 4650 dollárnak, amit eddig megtakarított.
Most, hogy a táskájában volt a pénz, kicsit megnyugodott. Felhajtott a 78-as főútra, és bekapcsolta a rádiót. A georgiai Grayson felé tartott.
Az út eseménytelen volt, bár hosszabb, mint hitte, s a környék, ahol elhaladt, nem bővelkedett éppen látnivalókban. Az egyetlen érdekesség egy Kőhegy nevű geológiai furcsaság volt: a meztelen gránitbuborék úgy hatott az erdős georgiai dombok között, mint csecsemő fenekén a szemölcs. Snellville városa után Marissa a 84-es főúton ment tovább, északkeleti irányban. Egyre több szántóföld tűnt fel az út mentén. Végül meglátott egy feliratot: “Isten hozta Graysonban!" Sajnos a tábla telis-tele volt lyukakkal – feltehetőleg céltáblának használta valaki –, s ez némi kétséget támasztott a felirat őszinteségét illetően.
A városka pontosan olyan volt, amilyennek Marissa elképzelte. A főút mentén néhány, téglából épült ház állt. A helybeli mozi csődbe ment, a legnagyobb kereskedelmi egység az iparcikk- és takarmányüzlet volt. Az egyik sarkon egy gránithomlokzatú banképület állt, rajta jókora óra, számlapján római számokkal. Épp ilyen városkákban van szükség HEPA-3-as szennyezésbiztos szűrőelszívókra!
Marissa lassan végighajtott a szinte üres utcákon. Mivel sehol nem látott olyan nagyobb épületet, ami újonnan épült, rájött, hogy a Professional Labs valószínűleg a városon kívül van. Kérdezősködnie kell, de kihez forduljon? Az biztos, hogy nem a helyi rendőrhöz.
Az utca végén megfordult, és visszahajtott. Megállt egy vegyesbolt előtt, amin ráadásul az Egyesült Államok Postahivatala tábla is ott díszelgett.
– A Professional Labs? Kinn van a Bridge úton – igazította útba a tulajdonos. A rövidáru-részlegben tartózkodott, és éppen egy vég vásznat mutatott egy vevőnek.
– Forduljon meg, azután hajtson le jobbra a tűzoltószertárnál. A Parsons patak után pedig forduljon balra. Meg fogja találni. Nincs ott más, legfeljebb néhány tehén.
– Mivel foglalkoznak az ott lakók? – érdeklődött Marissa.
– Vigyen el az ördög, ha tudom – mondta a boltos. – És vigyen el az ördög, ha érdekel. Jó kuncsaftok, és mindig kifizetik a számlájukat.
A férfi instrukcióit követve Marissa kihajtott a városból. A boltosnak igaza volt: a környéken nem volt semmi, teheneken kívül. A Parsons patak után pedig egy földútra kellett lefordulnia.
Marissa elbizonytalanodott: lehet, hogy fölöslegesen jött idáig? De azután az út beért egy fenyőerdőbe, és Marissa a távolban meglátta az épületet.
Az út parkolóvá szélesedett, és a Honda nagyot dobbánt az aszfalton. Két másik jármű állt az épület előtt: egy fehér, zárt, kis teherautó, oldalán Professional Labs Rt. felirattal, meg egy krémszínű Mercedes.
Marissa beállt a kis teherautó mellé. Az épületnek csúcsos teteje volt, és jó sok tükörüveg borította az oldalát, visszatükrözve a környező fákat. Ahogy az épület felé sétált, megcsapta a fenyőerdő kellemes illata. Megpróbálta kinyitni az ajtót, de az nem engedett, akár húzta, akár tolta, mintha zárva lett volna. Hátralépett, és körülnézett, hátha lát valahol egy csengőt, de hiába. Kopogott néhányszor, de rájött, nem csap elég zajt ahhoz, hogy bent valaki meghallja. Miután a bejárati ajtóval nem boldogult, Marissa elindult az épület körül. Ahogy odaért az első ablakhoz, tenyeréből tölcsért formált és megpróbált bekukucskálni a tükörüvegen át, de nem látott semmit.
– Tudja, hogy birtokháborítást követ el? – szólalt meg egy barátságtalan hang.
Marissa bűntudatosan leeresztette a kezét.
– Ez magánterület – mondta egy kék overallos, köpcös, középkorú férfi.
Marissa nem szólt egy szót sem, de lázasan igyekezett kiötölni valami elfogadható magyarázatot arra, miért van itt. Az őszülő, kefefrizurás, pirospozsgás férfi pontosan úgy nézett ki, mint egy tipikus délvidéki paraszt az ötvenes évekből.
– Nem látta a feliratot? – kérdezte a férfi, a parkoló bejáratánál levő táblára mutatva.
– De igen – ismerte be Marissa. – Csak tudja... én orvos vagyok... – Habozott. Az, hogy orvos, még nem jogosítja fel rá, hogy birtokháborítást kövessen el. Sietve folytatta: – Meg szerettem volna kérdezni, foglalkoznak-e virológiai diagnosztikával.
– Miből gondolja, hogy ez virológiái labor?
– Csak úgy hallottam – válaszolta Marissa.
– Hát rosszul hallotta. Molekuláris biológiával foglalkozunk. Nagyon óvatosnak kell lennünk az ipari kémek miatt. Azt hiszem, legjobb lesz, ha szedi a sátorfáját, mielőtt kihívom a rendőrséget!
– Néni lesz rá szükség – nyugtatta meg sietve Marissa. A legkevésbé sem szerette volna, ha a rendőrség is beleavatkozik az ügybe. – Természetesen elnézését kérem. Nem akartam zavarni. De azért szeretném megnézni a laboratóriumukat. Nem lehetne valahogy elintézni?
– Szó sem lehet róla – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a férfi. Visszakísérte Marissal a kocsijához. Lépteik csikorogtak a murvával felszórt ösvényen.
– Kinél érdeklődhetnék a látogatás ügyében? – kérdezte Marissa, ahogy beült a kormány mögé.
– Én vagyok a főnök – mondta egyszerűen a férfi. – Azt hiszem, jobb lesz, ha lelép. – Hátralépett a kocsitól, várva, hogy Marissa elhajtson.
Mivel nem volt több épkézláb ötlete, Marissa beindította a Hondát. Búcsúzóul megpróbált rámosolyogni a férfira, de annak komor maradt a képe, ahogy figyelte, hogyan hajt el Marissa Grayson felé.
A férfi addig állt ott, amíg a kis Honda eltűnt a fák között, azután ingerülten megcsóválta a fejét, megfordult, és visszament az épülethez. A bejárati ajtó automatikusan kinyílt előtte.
Az épület ugyanolyan modern volt belül is, mint kívül. A férfi végigment egy rövid, csempével borított folyosón, és belépett egy kis laboratóriumba. A helyiség egyik végében egy asztal állt, a másik végéből pedig olyan légmentes fémajtó nyílott, amilyen a szennyezésbiztos laborba vezetett a JFK-ban. Az ajtó mögött a HEPA-3-as szűrőberendezéssel felszerelt laborpult húzódott.
Az asztalnál egy másik férfi ült, és gemkapcsot hajlítgatott különféle groteszk formákra. Fölnézett.
– Miért nem engedted, hogy ellássam a baját?
A beszédtől olyan heves köhögés fogta el, hogy könnyek gyűltek a szemébe. A szája elé tette a zsebkendőjét.
– Mert nem tudjuk, ki tud róla, hogy idejött – válaszolta a kék overallos férfi. – Légy észnél, Paul! Néha egyenesen megrémítesz. – Fölkapta a telefonkagylót, és a kelleténél jóval nagyobb erővel beütötte a hívott számot.
– Doktor Jackson rendelője – szólt bele a telefonba egy kellemes női hang.
– A doktorral akarok beszélni!
– Sajnálom, beteg van nála.
– Aranyos, az sem érdekel, ha a jóisten van nála! Azonnal kapcsoljon be hozzá!
– Kit jelenthetek be? – kérdezte az-asszisztensnő hidegen.
– Mondja meg neki, hogy az Orvosi Etikai Bizottság elnöke hívja, vagy amit akar! Csak kapcsoljon be hozzá!
– Egy pillanat, kérem!
Az overallos az asztal felé fordult. , – Paul, idehoznád a kávémat a pultról?
Paul a szemétkosárba dobta a gemkapcsot, és felemelkedett a karosszékéből. A dolog egy kis erőfeszítésébe került, mert jól megtermett férfi volt, és a karja nem mozgott könyékben. Gyerekkorában szétzúzta a könyökét egy rendőrgolyó.
– Ki az? – kérdezte Joshua Jackson a vonal másik végén.
– Heberling – válaszolta a kék overallos férfi. – Doktor Arnold Heberling. Emlékszik rám?
Paul átnyújtotta Arnoldnak a kávéját, azután visszaült az asztalhoz, és a középső fiókból elővett egy újabb gemkapcsot. Ütögetni kezdte a mellkasát, és közben harákolt.
– Heberling! – mondta dr. Jackson. – Mondtam már magának, hogy soha ne hívjon fel a rendelőmben!
– Itt volt a Blumenthal lány – közölte Heberling, tudomást sem véve Jackson tiltakozásáról. – Egyszerűen idehajtott egy vörös kocsin. Rajtacsíptem, amint az ablakon nézegetett befelé.
– Hogy az ördögbe szerzett tudomást a laborról?
– Nem tudom, de nem is érdekel – válaszolta Heberling. – Az a lényeg, hogy itt volt, én pedig bemegyek magához a városba. Ez nem mehet így tovább. Valamit csinálni kell vele.
– Ne! Ne jöjjön be! – tiltakozott kétségbeesetten Jackson. – Majd én megyek magához.
– Jól van – mondta Heberling. – De még ma!
– Öt körül ott vagyok – mondta Jackson, és lecsapta a kagylót.

Marissa úgy döntött, hogy megáll Graysonban és megebédel. Éhes volt, és remélte, hogy valaki majd csak mond neki valamit a laborról. Megállt az élelmiszerbolt előtt, bement, leült az ódivatú üdítőitalos söntés mellé. Hamburgert rendelt. A húspogácsát frissen pirított zsemle közt, nagy adag hagymával hozták ki. A kóláját szirupból keverték.
Evés közben Marissa azon törte a fejét, mit is tehetne. Nem sok választása volt. Visszamehet a JFK-ba vagy a Berson Klinika kórházába. Végső esetben megpróbálhatja kideríteni, mit csinál a Professional Labs a szupermodern HEPA-3-as szűrőberendezéssel. De tudta, nem sok esélye van rá, hogy bejut: az épület olyan, akár-valami erődítmény. Talán ideje lenne felhívni Ralphot, és megkérdezni, talált-e ügyvédet, hacsak...
Marissa bekapott egy kis kapros hagymát. A fehér kis teherautó oldalán felirat hirdette: Professional Labs Rt. A részvénytársaság volt az, ami Marissa érdeklődését felkeltette.
Ahogy befejezte az evést, kiment az utcára, és visszasétált egy épülethez, ami mellett elhajtott az előbb. A füstüveg ajtón aranybetűkkel ez állt: “Ronald Davis ügyvéd és ingatlanközvetítő." Amikor belépett, megszólalt egy csengő. Az iratokkal telerakott asztalnál nem ült titkárnő.
A belső szobából kijött egy fehér inget viselő férfi. Bár nem látszott többnek harmincnál, drótkeretes szemüveget viselt, mintha nagypapakorú lett volna.
– Segíthetek? – kérdezte erős déli akcentussal.
– Maga Mister Davis? – kérdezte Marissa.
– Aha. – A férfi beleakasztotta a hüvelykujját a nadrágtartójába.
– Lenne néhány egyszerű kérdésem – mondta Marissa. – A részvénytársaságok jogi státusáról. Mit gondol, tud rájuk válaszolni?
– Lehet. – Mr. Davis intett Marissának, hogy kerüljön beljebb.
A szoba berendezése olyan volt, mintha egy harmincas években játszódó film díszlete lenne. Egy asztali ventilátor tette teljessé az illúziót: lassan jobbra-balra forgott, az enyhe szellőcske fel-felkapta az asztalon levő papírokat. Mr. Davis leült, hátradőlt és összefonta a tarkóján az ujjait.
– Mire kíváncsi?
– Szeretnék információkat szerezni egy bizonyos részvénytársaságról – kezdte Marissa. – Ha valakik részvénytársaságot alakítanak, megtudhatja-e valaki, mint például jómagam, kik a tulajdonosok?
Mr. Davis előredőlt, és rákönyökölt az asztalra. – Vagy igen, vagy nem – válaszolta mosolyogva. – Ha a kérdéses részvénytársaság bejegyzett cég, nehéz lesz megtudni minden részvényes nevét, különösen akkor, ha a részvények többségét meghatalmazott jogi képviselő útján vásárolták meg. Ha azonban a részvénytársaság egyszerű társulás, akkor könnyű dolga lesz. Egyébként mindig meg lehet tudni a jogi képviselő nevét, ha pert akar indítani. Erről lenne szó?
– Nem – válaszolta Marissa –, csak információt akarok szerezni. Hogyan tudhatom meg, hogy egy részvénytársaság bejegyzett cég-e vagy pedig társulás?
– Egyszerűen – dőlt hátra ismét Mr. Davis. – Csak el kell mennie Atlantában a Parlament titkárságára, és ott megkeresni a társasági osztályt. Ha bemondta a társaság nevét, megkeresik magának. Nyilvános adat, meg fogják találni, ha a részvénytársaságot Georgiában jegyezték be.
– Köszönöm – mondta Marissa. Úgy tűnt, végre felfedezte a fényt az alagút végén. – Mivel tartozom?
Mr. Davis felvonta a szemöldökét, és vizsgálgatni kezdte Marissa arcát. – Húsz dollár lesz, hacsak...
– Örültem a szerencsének! – vágott közbe Marissa. Elővett egy húszdollárost, és átnyújtotta.
Marissa visszament a kocsijához, és elindult vissza Atlantába. Jó érzés volt, hogy tudta, mit akar, még ha nem is volt rá túl sok remény, hogy egyhamar lényeges információkhoz juthat.
Éppen az engedélyezett maximális sebességgel hajtott. Azt semmiképp sem akarta, hogy a rendőrség megállítsa. Jó időt futott: négyre visszaért a városba. Leállította a kocsiját a parkológarázsban, és bement a Parlament épületébe.
Nagyon nyugtalanította, hogy rendőr áll a bejáratnál. Idegességében kiverte a veríték, ahogy elindult felfelé a bejárathoz vezető lépcsőn. Biztosra vette, hogy fölismerik.
– Doktor Blumenthal – kiáltott utána valaki.
Marissa egy tizedmásodpercig azt gondolta, hogy futásnak ered, azután inkább megfordult. Az egyik titkárnő a JFK-ból, egy húszas éveiben járó lány tartott felé.
– Alice MacCabe, doktor Carbonara irodájából. Emlékszik rám?
Marissa emlékezett, s a következő néhány idegtépő percben kénytelen volt semmiségekről fecsegni a lánnyal. Szerencsére Miss MacCabe nem tudott róla, hogy Marissal “körözik".
Amint lehetett, Marissa elköszönt, és bement az épületbe. Semmi másra nem vágyott, csak arra, hogy megszerezzen minden információt, amit lehet, és eltűnjön. Nem volt szerencséje: a társasági osztályon hosszú sor állt. Bár egyre fogyott a türelme, Marissa kivárta a sorát. Az arcához szorította a kezét abban a hitben, hogy így talán nem ismerik fel.
– Miben segíthetek? – kérdezte az ősz tisztviselő, mikor végre Marissára került a sor.
– Némi információt szeretnék kérni egy Professional Labs elnevezésű részvénytársaságról.
– Hol található? – kérdezte az ősz tisztviselő. Feltette a szemüvegét és beütötte a számítógép-terminálba a nevet.
– Grayson, Georgia – válaszolta Marissa.
– Oké, itt van. Múlt évben alapították. Mit szeretne tudni róla?
– Bejegyzett cég vagy társulás? – kérdezte Marissa.
– Korlátolt felelősségű társulás, S alcsoport.
– Ez mit jelent? ,
– Az adózás szempontjából van jelentősége. A partnerek leírhatják a személyi jövedelemadójukból a társulás veszteségét, ha van ilyen.
– Fel vannak tüntetve a partnerek? – kérdezte Marissa alig palástolt izgatottsággal.
– Uhum – mondta a tisztviselő. – Joshua Jackson, Rood Becker...
– Egy pillanat! – mondta Marissa. – Hadd írjam le. – Tollat vett elő, és írni kezdett.
– Lássuk csak – mondta a hivatalnok a komputer képernyőjére meredve. – Jackson, Becker. Fölírta?
– Igen.
– Azután Sinclair Tieman, Jack Krause, Gustave Swenson, Duane Moody, Trent Goodridge és az Orvosok Akció Kongresszusa.
– Mi volt az utolsó? – kérdezte Marissa, igyekezve minél gyorsabban írni.
A tisztviselő megismételte: – Orvosok Akció Kongresszusa.
– Szervezet is tagja lehet egy korlátolt felelősségű társulásnak? – Az Orvosok Akció Kongresszusának nevét már látta a Markham választási kampányát finanszírozó szervezetek listáján.
– Nem vagyok ügyvéd, hölgyem, de úgy gondolom, igen. Így kell legyen, hiszen ellenkező esetben nem szerepelne itt. Van még itt valami: egy Cooper, Hodges, McQuinlin és Hanks nevű ügyvédi iroda.
– Ők is partnerek? – kérdezte Marissa, és írni kezdte az újabb neveket.
– Nem – válaszolta a tisztviselő. – Ők a jogi képviselők.
– Erre nincs szükségem – mondta Marissa. – Nem akarom beperelni a társaságot. – Kihúzta a Cooper és Hodges nevet.
Marissa megköszönte a segítséget a tisztviselőnek, és sietve visszavonult a parkológarázsba. Beszállt a kocsijába, és elővette az irattáskájából azoknak a listáját, akik hozzájárultak Markham választási kampányához. Jól emlékezett: az Orvosok Akció Kongresszusa (OAK) köztük volt. Egyrészt tehát korlátolt felelősségű partnerek egy gazdasági vállalkozásban, másrészt hozzájárultak a konzervatív politikus választási kampányához.
Marissa kíváncsiságból megnézte, vajon a Professional Labs többi részvényese is rajta van-e Markham listáján. Csodálkozására valamennyien rajta voltak. Ami pedig még megdöbbentőbb volt, a partnerek, akárcsak azok, akik hozzájárultak Markham kampányához, az ország legkülönbözőbb részein laktak. Markham listáján rajta volt valamennyiük címe.
Marissa benyomta a kulcsot a gyújtáskapcsolóba, de még habozott. Most, hogy újra átnézte Markham listáját, feltűnt neki, hogy az Orvosok Akció Kongresszusa a részvénytársaságok címszó alatt szerepel. Bár nem szívesen hívta ki a sorsot maga ellen azzal, hogy ismét elsétál a rendőr előtt, kényszerítette magát, hogy kiszálljon a kocsiból, és visszamenjen. Másodszor is kivárta a sorát, és ugyanattól a tisztviselőtől megkérdezte, tud-e valamit mondani az Orvosok Akció Kongresszusáról.
A tisztviselő bekopogta a nevet a számítógépbe, várt egy pillanatot, azután Marissához fordult.
– Semmit sem tudok róla mondani. Nincs a gépben.
– Ez azt jelenti, hogy nem részvénytársaság?
– Nem feltétlenül. Azt jelenti, hogy Georgiában nincs bejegyezve.
Marissa újra megköszönte a férfinak a segítséget, azután kiszaladt az épületből. A kocsijában végre biztonságban érezte magát. Néhány percig ült, és azon töprengett, hogy mit csináljon ezután. Igazából nem sikerült túl sok információhoz jutnia, s egyre jobban eltávolodott az Ebola-járványtól. De valami azt súgta neki, hogy mindaz, amit megtudott, összefügg a járvánnyal. Ha pedig így van, akkor az Orvosok Akció Kongresszusa jelenti a kulcsot. De hogyan nyomozhatna egy olyan szervezet után, amelynek soha hírét sem hallotta?
Első gondolata az volt, hogy bemegy az Emory Orvosi Egyetem könyvtárába. De azután eszébe jutott a véletlen találkozás Alice MacCabe-bel, s úgy döntött, túlságosan nagy lenne a kockázat, hogy valaki felismeri. Sokkal jobb lenne, ha néhány napra eltűnne a városból. De hová?
Ahogy elindította a kocsiját, hirtelen támadt egy ötlete: az Amerikai Egészségügyi Társaság. Ha az AET-nél nem tud információt szerezni egy orvosszervezetről, akkor sehol. Ráadásul úgy érezte, Chicagóban biztonságban lesz. Dél felé indult, a repülőtér irányába. Remélte, hogy a bőröndjében levő néhány ruhadarab elég lesz az útra.

Joshua Jackson autója átdübörgött a Parsons patak két partját összekötő fahídon, azután csikorgó gumikkal élesén balra fordult. Az aszfaltburkolatnak itt vége szakadt, a kocsi mögött kavicsok verődtek föl, ahogy végigszáguldott a fákkal szegélyezett dűlőútón. Jackson minden egyes mérfölddel dühösebb lett. Nem volt kedve meglátogatni a labort, de semmiképpen sem akarta, hogy a városban Heberlinggel lássák együtt. A fickó egyre megbízhatatlanabbá, s ami még rosszabb, kiszámíthatatlanabbá vált. Arra kérték, hogy apróbb kellemetlenségeket okozzon, erre ő atomháborúba kezdett. Szörnyű hiba volt felbérelni, de most már egyikük sem tehetett semmit.
Odakanyarodott a labor elé, és Heberling Mercedesével szemben leállította a kocsiját. Tudta, hogy Heberling abból a pénzből vette a kocsit, amit technikai berendezések beszerzésére kapott. Micsoda pazarlás!
Jackson odament az épület bejáratához. Csinos kis építmény volt, s ha valaki, ő aztán tudta, mi pénzbe került. Az Orvosok Akció Kongresszusa személyes emlékművet emelt dr. Arnold Heberlingnek, s mit kapott cserébe? Egy nagy csomó kellemetlenséget, mert Heberling beszámíthatatlan.
Az ajtó egy kattanással kinyílt, és Jackson belépett.
– A konferenciateremben vagyok – kiáltott ki Heberling.
Jackson tudta, melyik helyiségre gondolt, bár azt aligha lehetett konferenciateremnek nevezni. Megállt az ajtóban, és végignézett a magas mennyezetű, üvegfalú, majdnem üres helyiségen. Egy nagy kínai szőnyegen két Chippendale-kanapé állt. Ez volt az összes bútor. Heberling az egyik kanapén ült.
– Remélem, fontos dologról van szó – kezdte minden bevezető nélkül Jackson. Leült a férfival szemben. Nehéz lett volna két embert elképzelni, akik külsőre jobban különböznek egymástól. Heberling köpcös volt, durva vonású, Jackson magas, vékony, az arca pedig szinte aszketikus. Az öltözékük csak kontrasztosabba tette a megjelenésüket: Heberling overallt viselt, Jackson hajszálcsíkos öltönyt, akár egy bankár.
– A Blumenthal lány itt volt a ház előtt – mondta Heberling, és a hatás kedvéért hátramutatott a válla fölött. – Nyilván nem látott semmit, de a puszta tény, hogy idejött, azt bizonyítja, tud valamit. Félre kell állítani az útból!
– Kapott rá lehetőséget! – förmedt rá Jackson. – Kétszer! És mindkét alkalommal csődöt mondott. Maga és a banditái! Először a lány házában, tegnap este pedig a JFK-ban.
– Újra meg akartuk próbálni, de maga lefújta.
– Úgy van, a szentségit! Rájöttem, hogy maguk Ebolával akarják megfertőzni.
– Miért ne? – vonta meg a vállát Heberling. – Érintkezett betegekkel. Senki nem tenne fel kérdéseket.
– Nem akarok Ebola-járványt Atlantában! – kiáltott rá Jackson. – Félek tőle. Családom van. Bízza csak ránk a nőt! Majd mi elintézzük!
– Hát persze – gúnyolódott Heberling. – Ezt mondták akkor is, amikor elhelyeztették a Különleges Kórokozók Részlegéről. Csakhogy még mindig veszélyezteti a tervünket! Én magam fogok gondoskodni róla, hogy többé ne állhasson az utunkba.
– Maga itt nem parancsol! – mondta fenyegetően Jackson. – S ha már arról van szó, ki követett el hibát: egyikünk sem lenne pácban, ha maga nem tér el az eredeti tervtől, és influenzavírust használ!
– Ó, már megint ezért sír! – méltatlankodott Heberling. – Nagyon örült, amikor hallotta, hogy bezárják a Richter Klinikát. Ha az Orvosok Akció Kongresszusa alá akarta ásni az emberek növekvő bizalmát az átalánydíjas egészségvédő programok iránt, ez nem is sikerülhetett volna jobban. Csak abban tértem el az eredeti tervtől, hogy végeztem néhány kísérletet, amivel megtakarítottam magamnak jó pár évnyi laboratóriumi munkát.
Jackson Heberling arcát tanulmányozta. Arra a következtetésre jutott, hogy a fickó pszichopata. Gyűlölte Heberlinget, de sajnos túl későn jött rá, kicsoda is valójában. Azután pedig, hogy hozzákezdtek a terv végrehajtásához, már nem volt rá mód, hogy egyszerűen csak leállítsák. Ha csak belegondol, milyen egyszerűnek hangzott a terv, – amikor az OAK végrehajtó bizottsága először felvetette...
Jackson mély lélegzetet vett. Tudta, meg kell őriznie a nyugalmát, bármennyire dühös is.
– Százszor megmondtam már magának, hogy az Orvosok Akció Kongresszusa nem örül, sőt éppen ellenkezőleg, el van borzadva attól, hogy a dolog emberek életébe került. Mi egyáltalán nem ezt akartuk, ezt maga is nagyon jól tudja, doktor Heberling!
– Hülyeség! – ordította Heberling. – Az influenzába is belehaltak volna, ha az adott vírustörzseket használjuk. Hány halottat tartottak volna megengedhetőnek? Százat? És mi van azokkal az emberekkel, akik azért halnak meg, mert maguk szemet hunynak a fölösleges műtétek fölött, vagy engedik, hogy sarlatán orvosok továbbra is privilégiumokat élvezzenek a kórházakban?
– Mi nem tűrjük el sem a fölösleges műtéteket, sem a hozzá nem értést – tiltakozott Jackson. Elege volt ebből a pszichopatából.
– Semmit nem tesznek a megakadályozásukra – mondta undorral Heberling. – Egy szót se hittem abból, amit maga még az OAK összehordott nekem az amerikai orvostudomány hagyományos értékeiről és a tőlük való eltávolodásról. Hagyjanak engem békén! Csak arra jó az egész, hogy megpróbálják igazolni a saját gazdasági érdekeiket. Egyszer csak kiderül, hogy túl sok az orvos, és nincs elég beteg. Csak azért voltam hajlandó együttműködni magukkal, mert felépítették nekem ezt a labort! – Heberling széles mozdulatot tett a kezével. – Le akarják járatni az átalánydíjas egészségvédelmi programokat, én pedig eleget tettem a kívánságuknak A különbség csak az, hogy a saját módszeremmel csináltam, amire megvan a magam oka.
– De megparancsoltuk, hogy hagyja abba – ordította Jackson. – Rögtön a Richter Klinikán kitört járvány után.
– Félszívvel, tehetném hozzá – mondta Heberling. – Elégedettek voltak az eredményekkel. Nem csak a Richter Klinika zárt be, de öt év óta először nem emelkedett tovább az átalánydíjas egészségvédő programokra előfizetők száma. Az Orvosok Akció Kongresszusa néha érez egy kis lelkiismeret-furdalást, de alapjában véve maguk mind nagyon boldogok. Én pedig bebizonyítottam az elméletemet, hogy az Ebola elsőrangú biológiai fegyver. Kimutattam, hogy könnyű beadni, viszonylag könnyű féken tartani, és nagyon gyorsan képes elpusztítani egy kisebb populációt. Doktor Jackson, mindkettőnk vágyai teljesülnek. Csak ezt a nőt kell elintéznünk, mielőtt komoly bajt kever!
– Egyszer és mindenkorra vegye tudomásul, nem akarjuk, hogy újra felhasználja az Ebolát! – mondta Jackson. – Ez parancs!
Heberling felnevetett.
– Doktor Jackson! – mondta előredőlve. – Az az érzésem, maga nem vesz tudomást a tényekről. Az OAK többé nincs abban a helyzetben, hogy parancsokat osztogasson nekem. El tudja képzelni, mi lenne a maguk karrierjével, ha kiderülne az igazság? És én mondom magának, ki fog derülni, hacsak nem hagyják, hogy a magam módján bánjak el Blumenthallal.
Jackson egy percig küzdött a lelkiismeretével. Legszívesebben elkapta volna Heberling nyakát, és megfojtotta volna. De tudta, hogy a férfi igazat mond: az OAK-nak meg van kötve a keze.
– Jól van! – mondta kényszeredetten. – Tegye doktor Blumenthallal, amit jónak lát! Csak engem hagyjon ki belőle, és ne használjon Ebolát Atlantában!
– Nagyszerű! – mosolyodott el Heberling. – Ha ezzel boldoggá teszem, szavamat adom mindkettőre. Végül is velem lehet beszélni. ,
Jackson fölállt.
– Még valamit. Többé ne hívjon fel az irodámban! Ha beszélnie kell velem, hívjon otthon!
– Ahogy óhajtja – mondta Heberling.

Mivel az Atlanta-Chicago útvonalon nagy volt a forgalom, Marissának csak fél órát kellett várnia a következőjárat indulásáig. Vett egy krimit, de nem bírt olvasni. Végül úgy döntött, fölhívja Tadet, és megpróbál tőle bocsánatot kérni. Nem tudta, mennyit mondjon el neki a dolgokról, amik egyre erősebben nyugtalanítják. Úgy döntött, ezt Tad reagálásától teszi függővé. Fölhívta a labort; amint gyanította, a fiú megint túlórázott.
– Marissa vagyok – mondta, amikor meghallotta Tad hangját a telefonban. – Mérges vagy rám?
– Irtó dühös vagyok.
– Tad, ne haragudj...
– Elvetted az egyik belépőkártyámat!
– Tad, tényleg ne haragudj! Majd személyesen elmagyarázok mindent.
– Be is mentél a szennyezésbiztos laborba, ugye? – kérdezte Tad szokatlanul kemény hangon.
– Igen.
– Marissa, ugye tudsz róla, hogy a labor romokban hever, minden állat megdöglött, és egy embert kezelni kellett az Emory baleseti osztályán?
– Két férfi jött be a laborba és rám támadtak.
– Rád támadtak?
– Igen – mondta Marissa. – Hinned kell nekem!
– Nem tudom, mit higgyek. Miért mindig veled történik baj?
– Az Ebola-járványok miatt. Tad, tudod, ki volt az, aki megsérült?
– Gondolom, az egyik laboráns valamelyik másik osztályról.
– Nem tudnád kideríteni? És azt is megtudhatnád, ki ment be a laborba múlt éjszaka.
– Nem hiszem, hogy ez lehetséges. Senki nem mondana nekem semmit, mert tudják, hogy barátok vagyunk. Hol vagy?
– A repülőtéren – válaszolta Marissa.
– Ha igaz az, hogy megtámadtak, akkor vissza kell ide jönnöd, és el kell magyaráznod, mi történt! Nem lenne szabad elmenekülnöd.
– Nem menekülök el – tiltakozott Marissa. – Az Amerikai Egészségügyi Szövetséghez megyek Chicagóba, hogy utánanézzek egy Orvosok Akció Kongresszusa nevű szervezetnek. Hallottál róluk valaha? Azt hiszem, valami módon közük van a dologhoz.
– Marissa, az a véleményem, hogy egyenesen vissza kell jönnöd a központba. Tényleg komoly bajban vagy, ha nem tudnád.
– Tudom, de most sokkal fontosabb az, amit csinálok. Nem tudnád megkérdezni a Biológiai Biztonsági Irodát, ki járt még rajtam kívül a szennyezésbiztos laborban múlt éjszaka?
– Marissa, nincs hozzá kedvem, hogy megint hülyét csinálj belőlem.
– Tad, én... – Marissa elhallgatott. Tad letette. Lassan visszaakasztotta a hallgatót. Tulajdonképpen megértette a fiút.
Az órájára nézett. Még öt perc volt a beszállásig. Gyors elhatározással Ralph otthoni számát kezdte tárcsázni.
A férfi a harmadik csöngetés után vette fel a telefont. Taddel ellentétben aggódott Marissáért, és egyáltalán nem haragudott rá.
– Nagy ég, Marissa, mi folyik itt?! Az esti újságban olvastam a nevedet. Komoly bajban vagy, köröz a rendőrség f
– Tudom – mondta Marissa. Bölcs dolog volt, hogy hamis nevet mondott be a repülőjegy vásárlásakor, és készpénzzel fizetett.
– Ralph, találtál egy jó ügyvédet?
– Sajnálom. Amikor megkértél rá, nem gondoltam, hogy ennyire sürgős.
– Hamarosan sürgős lesz – mondta Marissa. – De most egy-két napra elutazom a városból. Ha holnap keresnél egyet, nagyon hálás lennék.
– Mi történt? – kérdezte Ralph. – Az újság nem közölt részleteket.
– Tegnap már mondtam, nem akarlak belekeverni.
– Nem számít! – erősködött Ralph. – Miért nem jössz ide?
– Hallottál már az Orvosok Akció Kongresszusa nevű szervezetről? – kérdezte Marissa, elengedve a füle mellett a férfi ajánlatát. ,
– Nem – válaszolta Ralph. – Marissa, kérlek, gyere idei Azt hiszem, jobb lenne szembenézni ezzel a problémával, bármi is legyen. Azzal csak rossz benyomást keltesz, ha elmenekülsz.
Marissa hallotta, hogy bemondják a járatát.
– Az Amerikai Egészségügyi Társasághoz megyek, hogy megtudjak valamit erről a szervezetről – hadarta Marissa. – Holnap felhívlak. Rohannom kell.
Visszaakasztotta a telefont, fölkapta az irattáskáját meg a könyvét, és beszállt a gépbe.

13. FEJEZET

Május 22.

Marissa Chicagóba érve úgy döntött, megengedi magának azt a luxust, hogy jó hotelben száll meg. Megörült, amikor a Palmer House-ban talált szabad szobát. Megkockáztatta, hogy hitelkártyával fizet, azután rögtön felment a szobájába, és ágyba-bújt.
Másnap reggel friss gyümölcsöt és kávét rendelt a szobapincértől. Amíg a reggelire várt, bekapcsolta-a televíziót, és bement a fürdőszobába zuhanyozni. Hajszárítás közben egyszer csak meghallotta, hogy a bemondó valamit mond az Eboláról. Beszaladt a hálószobából, mert remélte, hogy a kommentátor friss hírekkel szolgál a philadelphiai helyzetről. Ehelyett újabb járvány kitöréséről számolt be New York Cityben, az Ötödik sugárúton levő Rosenberg Klinikán. Egy Girish Mehta nevű orvosnál diagnosztizálták a betegséget. A sajtó valahogy tudomást szerzett a dologról, s most óriási pánik tört ki a városban.
Marissa megborzongott. Még véget sem ért a philadelphiai járvány, és máris kitört egy újabb... Kifestette magát, megigazította a frizuráját, és megreggelizett. Megszerezte az AET címét, és elindult a Rush utca felé.
Ha valaki egy évvel ezelőtt azt mondja neki, fel fogja keresni a társaságot, nem hitt volna neki. Most mégis itt volt, és éppen befelé igyekezett az épületbe.
Az információs ablaknál ülő nő a tájékoztatási osztályra irányította. Az osztály vezetője, akit James Franknek hívtak, éppen mellettük ment, el, amikor Marissa megpróbálta megmagyarázni az egyik titkárnőnek, mi járatban van. Az osztályvezető beinvitálta az irodájába.
Mr. Frank a középiskolai osztályfőnökére emlékeztette Marissát. Nehéz lett volna megmondani a korát, kövérkés volt, kopaszodott, de az arca barátságos volt, és sugárzott róla az őszinteség. Csillogott a szeme, sokat mosolygott. Marissa rögtön megkedvelte.
– Orvosok Akció Kongresszusa? – ismételte meg, amikor Marissa megkérdezte, mit tud a szervezetről. – Soha nem hallottam róla. Hol találkozott vele?
– Egy kongresszusi képviselő kampánylistáján – válaszolta Marissa.
– Ez fura – mondta Mr. Frank. – Megesküdtem volna, hogy ismerek minden aktív politikai akcióbizottságot. Nézzük, mit mond a számítógép.
Mr. Frank beütötte a nevet. A képernyő egy kis idő után vibrálni kezdett.
– No nézd csak! Tökéletesen igaza van. Itt van ni! – mutatott a képernyőre. – Orvosok Akció Kongresszusának Politikai Akcióbizottsága. Bejegyzett független alapítvány.
– Az mit jelent? – kérdezte Marissa.
– Nem olyan sokat, mint hinné az ember. Csak annyit, hogy a maga Orvosok Akció Kongresszusa olyan bejegyzett szervezet, amely a törvényeknek megfelelően bizottságot hozott létre az egyes képviselők kampányához való hozzájárulások elosztására. Nézzük, kit támogatnak]
– Egy jelöltet mondhatok magának – szólalt meg Marissa. – Calvin Markham. Mr. Frank bólintott.
– Igen, itt van Markham neve, meg még egy sor konzervatív jelölté. Azt legalább tudjuk, milyen a politikai meggyőződésük.
– Jobboldali – mondta Marissa.
– Valószínűleg erősen jobboldali – erősítette meg Mr. Frank. – Fogadni mernék, hogy elkeseredetten támadják a Diagnózis Csoportokat, korlátozni szeretnék az orvosi egyetemet végzett külföldiek bevándorlását, le akarják állítani az egészségügyi programok beindításához adott állami támogatást meg ilyesmi. Felhívom egy ismerősömet a Szövetségi Választási Bizottságnál.
Rövid csevegés után Mr. Frank megkérdezte barátjától, mit tud az Orvosok Akció Kongresszusáról. Miközben a barátját hallgatta, többször is bólintott, azután letette a telefont.
– Ő sem tud túl sokat az OAK-ról. Annyit tudott tenni, hogy kikereste az alapító nyilatkozatukat. Azt mondja, Delaware-ban jegyeztették be magukat.
– Miért Delaware-ban? – kérdezte Marissa.
– Mert ott a legolcsóbb a bejegyeztetés.
– Van rá esély, hogy ennél többet is megtudjak erről a szervezetről?
– Mire gondol? Hogy kik a vezetői? Hol az irodájuk? Ilyesmire?
– Igen – mondta Marissa.
– Nézzük, mit tudhatunk meg Delaware-ből! – emelte föl Frank a telefont.
Próbálkozását teljes siker koronázta. Bár először egy tisztviselő a Delaware-i Parlament Titkárságáról azt mondta neki, hogy személyesen kell odamennie információt kérni, Frank rávette az egyik főnököt, hogy tegyen kivételt.
Mr. Frank majdnem negyedórán át telefonált, közben le is írt valamit. Miután befejezte a beszélgetést, átadta Marissának az igazgatótanács tagjainak listáját: elnök: dr. Joshua Jackson, alelnök: dr. Rood Becker, pénztáros: dr. Sinclair Tieman, titkár: dr. Jack Krause, a tanács tagjai: dr. Gustave Swenson, dr. Duane Moody és dr. Trent Goodridge.
Marissa kinyitotta az irattáskáját, és elővette a Professional Labs részvényeséinek listáját. Ugyanezek a nevek szerepeltek rajta!

Marissa zúgó fejjel lépett ki az AET épületéből. Az agyában megfogalmazódó kérdés szinte túl bizarr volt, hogy megpróbáljon rá válaszolni: mit csinál egy ultrakonzervatív orvosszervezet olyan korszerű berendezésekkel felszerelt laborral, ahol kizárólag a legveszélyesebb vírusokkal szoktak kísérletezni? Marissa szándékosan kitért saját kérdése megválaszolása elől.
Mélyen gondolataiba merülve indult el a szállodája felé. A járókelők bele-beleütköztek, de ő oda se figyelt rájuk...
Hogy kitöltse a feltevésében található fehér foltokat, Marissa gondolatban végigment a fontosabb tényeken: minden Ebola-járvány olyan magánklinikán tört ki, amely átalánydíjas egészségvédelmi szolgáltatást nyújt; a legtöbb vírusgazdának idegenes hangzású neve volt; minden esetben, amikor egy vírusgazdától indult ki a járvány, a férfit kirabolták, közvetlenül azelőtt, hogy megbetegedett. Az egyetlen kivétel a phoenixi járvány volt, amelyről változatlanul az volt a véleménye, hogy fertőzött ételtől eredt.
A szeme sarkából észrevett egy kirakatot, ami tele volt Charles Jourdan-cipővel – Marissának ez a lábbeli volt a gyengéje. Hirtelen megállt, hogy megnézze a kirakatot. Nem kis ijedtségére egy járókelő hátulról kis híján fellökte. A férfi dühösen nézett rá, de ő alig figyelt rá. Egy terv bontakozott ki az agyában. Ha bármiféle alapja van a gyanújának, és az előző járványok nem a véletlen művei voltak, akkor az első New York-i beteg minden bizonnyal egy átalánydíjas egészségvédelmi szolgáltatást nyújtó klinikán dolgozik, és néhány nappal megbetegedése előtt kirabolták. Marissa úgy döntött, el kell utaznia New Yorkba.
Körülnézett és megpróbált rájönni, merre lehet a szállodája. Meglátta maga előtt a magasvasutat, s érről eszébe jutott, hogy a vonatok ott mennek el a körpályán, nem messze a Palmer House-tól.
Sietve elindult, mikor egyszer csak rátört a félelem. Nem csoda, hogy megtámadták a házban. Nem csoda, hogy a férfi, aki utánament a szennyezésbiztos laborba, megpróbálta megölni. Nem csoda, hogy Markham áthelyeztette. Ha igazolódik a félelme, akkor itt egész bűnszövetkezetről van szó, és ő maga is komoly veszélyben van.
E pillanatig biztonságban érezte magát Chicagóban. Most viszont bárhová nézett, gyanús alakokat látott. Az a férfi; aki éppen egy kirakatot nézeget, biztosan őt figyeli a kirakat üvegében. Átment az utcán, hátha a férfi követi. De nem követte.
Marissa behúzódott egy kávézóba, és rendelt egy csésze kávét, hogy legyen ideje megnyugodni. Leült egy ablak melletti asztalhoz, és kibámult az utcára. A férfi, aki az előbb úgy megijesztette, bevásárlószatyorral a kezében kijött egy üzletből és leintett egy taxit. Ennyit erről. Ekkor meglátott egy üzletembert. Azért lett rá figyelmes, mert olyan ügyetlenül vitte a táskáját: furcsa szögben, mereven tartotta a karját, mintha nem tudná hajlítani a könyökét.
Marissa agyában nyomban felidéződött a házában lejátszódott jelenet: kétségbeesetten küzd a láthatatlan férfival, akinek a karja teljesen merevnek tűnik könyökben. Az is eszébe jutott, hogy Tad azt mondta: a betörőnél aktatáska volt.
Marissa kezébe temette az arcát, és mondogatni kezdte magában: biztosan csak képzelődik. Egy percig dörzsölte a szemét, azután újra kinézett az utcára: a férfi eltűnt.
Marissa megitta a kávét, azután megkérdezte, hogyan jut el a Palmer House-ba. Sietve, idegesen ment végig az utcán, egyik kezéből a másikba csúsztatva az aktatáskáját. Az első sarkon hátranézett a válla fölött: az üzletember ott volt és feléje tartott.
Marissa rögtön irányt változtatott, és átment az utca másik oldalára. A szeme sarkából figyelte a férfit: az elment a háztömb közepéig, azután őt követve átjött az utca innenső oldalára. Marissán egyre jobban eluralkodott a rettegés; körülnézett, nem lát-e valahol egy taxit, de az utca üres volt. Erre gondolt egyet, megfordult, és visszafutott a magasvasúthoz. Sietve felment a lépcsőn, és elvegyült egy nagyobb csoportban. Emberek között akart lenni.
A peronon végre megkönnyebbült. Sokan vártak a vonatra. Marissa jó messze elhúzódott a bejárattól. Még mindig hevesen vert a szíve, de legalább össze tudta szedni a gondolatait. Tényleg ugyanaz a férfi volt? Valóban követte őt?
Mintha csak a kérdésére akart volna válaszolni, a férfi megint feltűnt a látóterében. Közönséges vonásai voltak, az arcbőre durvának tűnt, és sűrű borosta ütött ki rajta. Összeszorított öklét a szája elé tette, amikor köhögött.
Mielőtt bármit tehetett volna, a vonat bedübörgött az állomásra, és a tömeg megindult az ajtók felé, magával sodorva őt is. A tülekedésben szem elől vesztette a férfit.
– Marissa megpróbált az ajtó közelében maradni: azt remélte, hogy az utolsó pillanatban ki tud ugrani a vonatból, ahogy azt a kémfilmekben látta, de a tömegben alig tudott mozdulni, és az ajtó becsukódott, mielőtt a közelébe kerülhetett volna. Végigvizsgálta a körülötte állók arcát, de a merev könyökű férfi nem volt köztük.
A vonat meglódult. Marissa önkéntelenül elkapott egy kapaszkodórudat. Ebben a pillanatban újra felfedezte a férfit. Közvetlenül mellette állt, és ép kezével ugyanazt a kapaszkodórudat markolta. Olyan közel volt, hogy Marissa még a kölnije szagát is érezte. A férfi felé fordult: találkozott a tekintetük. A férfi szája sarkában halvány mosoly jelent meg, és elengedte a kapaszkodót. Köhögött, azután benyúlt a zakója zsebébe.
Marissa képtelen volt uralkodni magán: felsikított. Kétségbeesetten próbált távolabb kerülni a férfitól, de a tömeg miatt nem tudott. A sikoltása elhalt, és senki nem mozdult, senki nem szólalt meg. Az emberek csak bámultak rá. A vonat berobogott egy éles kanyarba, a kerekek sivítottak. Marissa és a férfi kénytelen volt elkapni a kapaszkodót, különben elestek volna. A kezük összeért.
Marissa olyan gyorsan elengedte a rudat, mintha vörösen izzott volna. Végre nagy megkönnyebbülésére egy vonatkísérő rendőrnek sikerült odafurakodnia hozzá.
– Jól van? – kérdezte a rendőr, túlordítva a vonat dübörgését.
– Ez a férfi követett – mutatott Marissa a béna könyökűre.
– Igaz ez?
A férfi megrázta a fejét.
– Most látom először a hölgyet. A vonat fékezni kezdett. A rendőr ismét Marissához fordult.
– Akar panaszt tenni?
– Nem! – kiáltotta Marissa. – Csak hagyjon békén!
A kerekek csikorgásától és a légfékek sziszegésétől semmit nem lehetett hallani, amíg a vonat meg nem állt. Az ajtók nyomban kinyíltak.
– Szívesen kiszállok, ha a hölgy ettől jobban érzi magát – mondta az üzletember.
Néhányan kiszálltak. A többi utas tovább bámult rájuk. A rendőr odaállt az ajtóba, és nem engedte becsukódni. Kérdőn nézett Marissára.
– Jobban erezném magam – mondta Marissa hirtelen elbizonytalanodva.
Az üzletember megvonta a vállát és kiszállt. Az ajtók szinte azonnal összezárultak, és a vonat nekilódult.
– Jól van? – kérdezte a rendőr.
– Sokkal jobban – válaszolta Marissa. Megkönnyebbült, hogy az üzletember kiszállt, ugyanakkor félt attól, hogy a rendőr elkéri az iratait. Megköszönte neki a segítséget, azután elfordította a fejét. A rendőr megértette a célzást, és arrébb ment.
Marissa rájött, hogy még mindig őt figyeli mindenki, és ettől rettenetesen zavarba jött. Amint a vonat megállt a következő állomáson, kiszállt. Lement az utcára. Megmagyarázhatatlan félelem fogta el: hátha a férfinak sikerült őt követnie. Leintette az első taxit és a Palmer House-hoz irányította.
A taxiban biztonságban érezte magát, és sikerült némi nyugalmat erőltetnie magára. Tudta, hogy nyakig benne van a pácban, de nem tudta, hogy milyen hatósághoz fordulhatna. Feltételezte, hogy egy bűnszövetkezetnek jutott a nyomára, de fogalma sem volt róla, mekkora ez a bűnszövetkezet. S ami a legrosszabb, nem voltak bizonyítékai – mindössze néhány sokatmondó tényről tudott.
Úgy döntött, akár tovább is utazhat New Yorkba. Ha az ottani járvánnyal kapcsolatos sejtései beigazolódnak, majd ott eldönti, kihez forduljon. Emellett remélte, hogy Ralph már talált számára egy jó ügyvédet. Az majd kézbe veszi az egész ügyet.
Amint visszaért a szállodába, rögtön felment a szobájába. Mostani feldúlt lelkiállapotában szeretett volna minél előbb elutazni innen. Dühös volt magára, amiért hitelkártyával fizetett, s így a saját nevét kellett használnia. Ahogy az Atlanta-Chicago repülőjegy megvásárlásakor hamis nevet mondott be és készpénzzel fizetett, a szállodában is ugyanezt kellett volna tennie.
A liftben felfelé eldöntötte, hogy összepakolja azt a pár holmit, amit magával hozott, és azonnal a repülőtérre megy. Kinyitotta a szobája ajtaját, és egyenesen a fürdőszobába sietett, útközben az asztalra hajítva a retiküljét és az aktatáskáját. A szeme sarkából mozgást vett észre, és ösztönösén a földre vetette magát. Még így is akkora ütés érte, hogy előrezuhant, átesett az egyik ágyon, és a padlón landolt. Amikor felnézett, meglátta a férfit a magasvasútról: feléje tartott.
Kétségbeesetten próbált bemászni az egyik ágy alá, de a férfi elkapta a szoknyáját, és kirángatta.
Marissa a hátára fordult, és vadul rugdalózni kezdett. Valami kirepült a férfi kezéből, és fémes csörrenéssel a padlóra esett. Pisztoly, gondolta Marissa rémülten.
Amíg a férfi lehajolt, és fölvette a pisztolyt, Marissa becsúszott az ajtóhoz közelebb levő ágy alá. A férfi visszajött, benézett először az egyik ágy alá, azután pedig az alá, amelyik alatt Marissa rejtőzött. Nagy keze benyúlt Marissa után. Nem tudta elkapni, ezért térdre ereszkedett, és egészen behajolt az ágy alá. Elkapta Marissa bokáját, és maga felé húzta.
Marissa aznap már másodszor sikoltott. Újra rugdosni kezdett, mire a férfi szorítása engedett. Egy pillanat múlva már ismét az ágy alatt volt.
Belefáradva a kötélhúzásba, a férfi az ágyra dobta a pisztolyát, és a lány után mászott, de Marissa kigurult a másik oldalon, fölugrott, és rohanni kezdett az ajtó felé. Éppen csak sikerült kinyitnia, amikor a férfi átvetette magát az ágyon, és elkapta a haját. Visszarántotta, és olyan erővel lökte az öltözőszekrénynek, hogy a tükör nagy csörrenéssel darabokra tört és szétszóródott a földön.
A férfi sietve kinézett a folyosóra, azután becsukta az ajtót, és beakasztotta a biztosítóláncot. Marissa berohant a fürdőszobába, közben fölkapta a túlsó ágyról azt, amit pisztolynak hitt. Kis híján sikerült bezárnia a fürdőszobaajtót, mielőtt még a férfi odaért volna.
Marissa a mosdókagylónak támasztotta a hátát, és megpróbálta megakadályozni, hogy támadója jobban kinyissa az ajtót. De a férfi erősebb volt nála. Az ajtó már annyira kinyílt, hogy merev könyökű kezét be tudta dugni, és meg tudott kapaszkodni az ajtófélfában.
Marissa a fali telefont bámulta, de képtelen volt elérni anélkül, hogy a lábát elvegye az ajtótól. A kezében levő fegyverre nézett. Talán megrémítené a férfit, ha a falba lőne vele. Ekkor jött rá, hogy egy sűrített levegős injekciós pisztolyt tárt a kezében, éppen olyat, amilyet régen a gyermekklinikán a tömeges oltásoknál használtak.
Az ajtón már elég nagy rés támadt ahhoz, hogy a férfi szabadabban tudja mozgatni a kezét. Vakon tapogatózott, míg el nem kapta Marissa egyik bokáját. Marissa úgy érezte, nincs más választása: a férfi karjához nyomta az injekciós pisztolyt, és meghúzta a ravaszt. A férfi felüvöltött, és visszarántotta a karját. Az ajtó becsapódott.
Marissa hallotta, hogy támadója átszáguld a szobán, kinyitja a folyosóra nyíló ajtót, és kirohan. Marissa visszament a hálószobába, és megkönnyebbülten felsóhajtott, de szinte ugyanabban a pillanatban megrémült, mert erősen fenolos fertőtlenítőszer szaga csapott az orrába. Remegő kézzel maga felé fordította az injekciós pisztolyt és megvizsgálta a kerek belövőfejet. Ösztönösen megérezte, hogy az injekciós pisztolyban Ebola-vírus van, s azt is kitalálta, hogy a fertőtlenítőszer, aminek a szagát érzi, arra szolgál, hogy a kezelőt megvédje a megfertőződéstől. Most rémült meg csak igazán. Nemcsak a férfit ölte meg, hanem esetleg újabb járványt is előidézhet. Megpróbálta összeszedni magát: most nyugodtan kell viselkednie, óvatosan beletette a pisztolyt egy műanyag zacskóba, amit a szemétkosárból vett ki, azután egy másik zacskót vett elő az asztal melletti papírkosárból, ráhúzta az elsőre, és csomót kötött a szájára. Egy pillanatig habozott: azon töprengett, kihívhatja-e a rendőrséget. Végül úgy döntött, úgysem tehetnének semmit. A férfi már messze jár, és ha az injekciós pisztolyban tényleg Ebola volt, akkor semmiképpen sem tudják szépszerével megtalálni, hacsak ő maga nem akarja ezt.
Marissa kinézett a folyosóra. Üres volt. Kitett egy “Ne zavarjanak" táblát az ajtajára, és az összes csomagját, beleértve az injekciós pisztolyt tartalmazó műanyag zacskót, levitte a takarítószeres helyiségbe. Takarítónőnek nyoma sem volt a környéken. Talált egy üveg Lysolt és fertőtlenítette vele a műanyag zacskó külsejét. Ezután kezet mosott, és fertőtlenítette a kezét is. Más módszer, amivel védekezhetett volna a fertőzés ellen, nem jutott az eszébe.
Az előcsarnokban, ahol elég sokan voltak, már biztonságban érezte magát. Felhívta az illinois-i állami járványfelügyelőt. Anélkül, hogy bemutatkozott volna, közölte: lehet, hogy a Palmer House 2410-es szobája Ebola-vírussal szennyeződött. Mielőtt a férfi bármit kérdezhetett volna, letette a telefont.
Ezután felhívta Tádét. A lázas tevékenység eléggé elfoglalta ahhoz, hogy ne gondoljon az imént történtekre. Tad kezdeti hidegsége eltűnt, amint rájött, hogy Marissa a hisztéria határán van.
– Az ég szerelmére, mi van veled? – kérdezte aggódva. – Marissa, jól vagy?
– Két szívességet kell tőled kérnem. Azután, hogy azt a kellemetlenséget okoztam neked, megfogadtam, többé nem zavarlak. De nincs más választásom. Először is szükségem lenne egy ampulla konvaleszceris szérumra a Los Angeles-i járvány törzséből. Megtennéd, hogy elküldöd expresszküldeményként Carol Bradford címére a New York-i Plaza Hotelbe?
– Ki az ördög az a Carol Bradford?
– Kérlek, ne kérdezz semmit! – könyörgött Marissa a könnyeivel küzdve. – Egyelőre minél kevesebbet tudsz, annál jobb.
Carol Bradford Marissa kollégiumi szobatársnője volt; az Atlanta-Chicago járaton is az ő nevét használta.
– A másik kérés egy csomagra vonatkozik, amit szintén expressz küldök neked. Kérlek, ne nyisd ki! Vidd be a szennyezésbiztos laborba, és rejtsd el! – Marissa elhallgatott.
– Ez az egész? – kérdezte Tad.
– Igen – válaszolta Marissa. – Segítesz. Tad?
– Azt hiszem, igen – mondta Tad. – Elég ártalmatlan dolognak tűnik.
– Köszönöm – mondta Marissa. – Néhány napon belül mindent meg tudok majd magyarázni.
Letette a telefont, azután tárcsázta a Westin Hotelnek a hívott fél költségére hívható számát, és aznap estére szobát rendelt a Plazában Carol Bradford névre. Amikor befejezte a telefonálást, végignézett a Palmer House előcsarnokán. Úgy tűnt, ügyet sem vet rá senki. Biztos volt benne, hogy a szálloda a hitelkártyája alapján lehívja a számla összegét, ezért annyi fáradságot sem vett, hogy kijelentkezzen.
Először a Federal Express légicsomag-szolgáltatáshoz ment. Nagyon kedvesek voltak vele, amikor közölte, hogy különleges vakcinát küld Atlantába, aminek másnapra oda kell érnie. Segítettek betenni a műanyag zacskót egy törhetetlen fémdobozba, sőt még a címet is ráírták, amikor látták, mennyire remeg a keze.
Kint az utcán leintett egy taxit, és bemondta a sofőrnek az O'Hare repülőteret. Amint beült a kocsiba, rögtön vizsgálgatni kezdte a nyirokcsomóit és a torkát, nem fáj-e. Került már közel az Ebolához korábban is, de ennyire még soha. Megborzongott, amikor arra gondolt, hogy a férfi meg akarta fertőzni a vírussal. A dolog kegyetlen iróniája az volt, hogy csak úgy tudott megmenekülni, hogy ő fertőzte meg a támadóját. Remélte, hogy a férfi tudja: a konvaleszcens szérumnak védő hatása van, ha még az előtt adják be, hogy a tünetek megjelentek volna. Talán ezért rohant el olyan fejvesztetten.
A repülőtérre vezető hosszú úton eléggé megnyugodott, hogy logikusan tudjon gondolkodni. Az a tény, hogy ismét megtámadták, még jobban megerősítette a gyanúját. S ha az injekciós pisztolyról kiderül, hogy Ebolát tartalmaz, akkor megvan az első igazi bizonyítéka is.
A sofőr az American Airlines váróterme előtt tette le. Marissát azzal, hogy nekik óránként van járatuk New Yorkba. Miután megvette a jegyét, átesett a biztonsági ellenőrzésen és elkutyagolt a jó messze levő kapuig, rájött, hogy még fél órát kell várnia. Elhatározta, hogy fölhívja Ralphot. Úgy érezte, nagy szüksége van rá, hogy valaki baráti hangon szóljon hozzá, és meg akarta kérdezni, sikerült-e már Ralphnak ügyvédet szereznie.
Marissának jó néhány percig kellett küzdenie Ralph titkárnőjével, aki úgy viselkedett, mintha Ralph maga lett volna a pápa. Könyörgött neki, legalább mondja meg Ralphnak, hogy vonalban van. Végül Ralph fölvette a telefont.
– Remélem, Atlantából hívsz! – mondta, mielőtt még Marissa megszólalhatott volna.
– Hamarosan visszamegyek – ígérte Marissa. Elmondta, hogy az American Airlines New York-i járatára vár a chicagói repülőtéren, de valószínűleg már másnap visszamegy Atlantába, különösen, ha Ralphnak sikerült egy jó ügyvédet szereznie a számára.
– Diszkréten kérdezősködtem – mondta Ralph –, és azt hiszem, megtaláltam a te emberedet. McQuinlinnek hívják. Egy nagy atlantai irodánál dolgozik.
– Remélem, ügyes fickó – mondta Marissa. – Rengeteg dolga lesz.
– Állítólag ő az egyik legjobb.
– Gondolod, hogy mindjárt az elején elkér majd egy rakás pénzt?
– Valószínűleg kér majd valami foglalót – mondta Ralph. – Problémát okoz ez?
– Esetleg – válaszolta Marissa. – Attól függ, mennyit.
– Ne nyugtalankodj, szívesen kisegítelek!
– Nem kérhetek tőled ilyet – tiltakozott Marissa.
– Nem kérsz, én ajánlom – mondta Ralph. – De cserébe szeretném, ha abbahagynád ezt az őrült utazgatást. Mi olyan fontos New Yorkban? Remélem, nem az új Ebola-járvány! Ugye nem akarod, hogy megismétlődjék, ami Philadelphiában történt? Miért nem repülsz egyszerűen vissza Atlantába? Nyugtalan vagyok miattad.
– Hamarosan – mondta Marissa. – ígérem.
Miután visszaakasztotta a kagylót, egy ideig még rajta tartotta a kezét. Mindig olyan jó érzés tölti el, amikor Ralphfal beszél. Ő tényleg törődik vele.
Akárcsak az utasok kilencven százalékát kitevő üzletemberek, Marissa is rendelt egy italt. Még mindig reszketett az idegességtől. A vodka-tonik megnyugtatta, még a szokásos “Honnan való? Mivel foglalkozik?" típusú beszélgetésbe is kezdett egy jóképű, fiatal chicagói részvényügynökkel, akit Dannynek hívtak. Kiderült, hogy Dannynek van egy orvos nővére, aki Hawaiin él. Olyan lelkesen társalgott, hogy Marissa végül kénytelen volt behunyni a szemét és alvást tettetni, mert rendezni akarta a gondolatait.
Egyre csak az járt a fejében: honnan tudta a béna karú férfi, hogy ő Chicagóban van? S amennyiben ugyanez a férfi volt az, honnan tudta, mikor megy be ő a szennyezésbiztos laborba? Hogy mindkét kérdésre választ tudjon adni, bármennyire is húzódozott ettől, kénytelen volt Tadre gondolni. Mikor Tad felfedezte, hogy hiányzik a belépőkártyája, tudnia kellett, hogy ő még az este használni fogja. Valószínűleg értesítette Dubcheket, nehogy azután ő kerüljön bajba. Tad arról is tudott, hogy ő Chicagóba repül, de Marissa egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy szándékosan utanaküldött egy gyilkost. S bármennyire neheztelt is Dubchekre, tisztelte mint elhivatott tudóst. Nehéz lett volna elképzelni, hogy kapcsolatban van a pénzéhes, jobboldali OAK-val.
Marissa, mivel már maga sem tudta, mikor jut logikus következtetésre, és mikor kínozzák beteges kényszerképzetek, már sajnálta, hogy kiadta a kezéből az injekciós pisztolyt. Ha Tad valamiképpen kapcsolatban van az üggyel, akkor elveszítette egyetlen kézzelfogható bizonyítékát – feltéve persze, hogy a pisztolyban tényleg Ebola-vírus van.
Miközben a gép leszálláshoz készülődött a New York-i La Guardia repülőtéren, Marissa elhatározta, ha a New York-i járvány megerősíti az Ebola-járványok eredetéről kialakított teóriáját, akkor egyenesen Ralph ügyvédjéhez megy, igazodjon el ő meg a rendőrség az ügyben. Már nem volt hozzá kedve, hogy tovább játssza a Nagy Oknyomozó szerepét. Legkevésbé egy csoport férfi ellenében, akik gondolkodás nélkül kockáztatják egész városok lakosságának az életét.
A gép megállt, elaludt a "Kapcsolják be a biztonsági öveket" felirat, ami azt jelentette, hogy megérkeztek a kijárati kapuhoz. Marissa fölállt, kiráncigálta a bőröndjét a feje fölött levő csomagtartóból. Danny ragaszkodott hozzá, hogy segít levinni a bőröndöt a lépcsőn. Miután elbúcsúztak egymástól, Marissa megfogadta magában, hogy többé nem elegyedik beszélgetésbe idegenekkel, és senkinek nem mondja meg a valódi nevét. Mi több, úgy döntött, nem költözik be a Plazába a Carol Bradford névre lefoglalt szobába, inkább a közeli Essex House-ban tölti az éjszakát, és főiskolai barátnője, Lisa Kendnek nevét használja,

George Valhala az Avis autókölcsönző-iroda pultjának támaszkodott, és közönyösen bámulta a csomagszállító szalag mellett kavargó tömeget. A gazdái Teknősbékának keresztelték el: nem a külseje, hanem hihetetlen türelme miatt. Képes volt órákig lesben állni, ahogy a teknősbéka várakozik a rovarokra.
Ehhez a munkához azonban nem volt szükségéé különleges tehetségére. Csak rövid ideje volt a repülőtéren, s azt az információt kapta, hogy a lány az ötórás vagy a hatórás géppel érkezik Chicagóból. Az ötórás gép éppen most szállt le, s néhány utas már körül is állta a futószalagot, ami a csomagot hozza majd a gépről.
Egyetlen apró probléma volt csak, amivel Georgenak számolnia kellett. A személyleírás meglehetősen általános volt: csinos, harminc év körüli, barna hajú nő. Rendszerint fénykép alapján dolgozott, de most nem volt rá idő, hogy küldjenek néki egyet.
Ebben a pillanatban meglátta a lányt. Csak ő lehet az! Majdnem két fejjel alacsonyabb volt, mint a körülötte nyüzsgő, diplomatatáskát lóbáló utasok. Azt is észrevette, hogy nem megy oda a futószalaghoz. Úgy látszik, maga hozta le a gépről a bőröndjét.
George ellökte magát az Avis-pulttól, és elindult Marissa felé, hogy alaposabban megnézze magának. Követte az épület elé, ahol a lány beállt a taxira várakozók sorába. Határozottan csinos volt, és kétségkívül apró. George kíváncsi lett volna, hogy az ördögbe sikerült neki elbánnia Paullal Chicagóban. Lehet, hogy a lány valamilyen önvédelmi sport mestere, villant fel benne a gondolat. Akárhogy is, George bizonyos tiszteletet érzett a filigrán teremtés iránt. Tudta, Al hasonlóképpen érez, különben nem csinált volna ekkora felhajtást miatta.
Miután alaposan szemügyre vette a lányt, átment az utca túlsó oldalára, és beszállt a repülőtéri taxiállomással szemben várakozó taxiba.
A sofőr George-ra nézett.
– Láttad?
Ösztövér, madárfejű fickó volt, éppen ellenkezője a hájas, körte alakúra hízott George-nak.
– Jake, hülyének nézel? Indíts! Ott áll a sorban a taxiállomásnál. – Jake engedelmeskedett. Négy éve dolgoztak Alnél George-dzsal együtt, és mindig jól kijöttek egymással, kivéve amikor George parancsolgatni kezdett. De ez ritkán fordult elő.
– Ott van! – mutatott George Marissára, aki éppen beszállt egy taxiba. – Menj közelebb egy kicsit, azután hagyd, hogy megelőzzön minket a taxija!
– Hé, én vezetek! – mondta Jake. – Te figyelsz, én vezetek.
Mindazonáltal sebességbe tette a kocsit, és lassan elindult. George a hátsó ablakon át figyelte Marissa taxiját.
– Meg van nyomva a teteje – mondta. – Könnyű lesz követni.
A taxi jobbról megelőzte őket, Jake pedig beállt mögé. Mielőtt fölhajtottak volna a Long Island-i gyorsforgalmi útra, hagyta, hogy
*
egy kocsi beálljon az ő kocsijuk és a taxi közé.
Nem okozott számukra nehézséget Marissa kocsiját követni, bár a sofőr a Queensborough hídon hajtott keresztül, ami a csúcsforgalomban tele volt kocsikkal. Negyven perc múlva ott álltak az Essex House-nál, látták, hogy a lány kiszáll. Jake vagy tizenöt méterrel a hotel bejárata után megállt a sarkon.
– Na, most már tudjuk, hogy hol száll meg.
– A biztonság kedvéért megyek, megnézem, vesz-e ki szobát – mondta George. – Rögtön jövök.

14. FEJEZET

Május 23.

Marissa rosszul aludt. A Palmer House szobájában lejátszódott kaland után talán soha többé nem fogja biztonságban érezni magát szállodában. Minden zajtól megrémült, ami a folyosóról jött: hátha valaki be akar törni hozzá. A későn hazaérkező vendégek és a szobapincérek pedig elég gyakran csaptak zajt.
Marissa ezenkívül nem létező tüneteket fedezett fel magán. Újra és újra kezében érezte az injekciós pisztolyt, s ahányszor csak fölriadt, meg volt róla győződve, hogy láza van, vagy valamilyen más tünet jelentkezik nála.
Reggelre teljesen kimerültnek érezte magát. Friss gyümölcsöt és kávét rendelt. A szálloda még egy ingyen New York Timest is mellékelt a reggelihez. A lap az első oldalon közölt egy cikket az Ebola-járványról. New Yorkban tizenegyen betegedtek meg, egy beteg pedig meghalt, Philadelphiában harminchatra nőtt az esetek száma, a halálos áldozatoké pedig tizenhétre. New Yorkban az elsőként megbetegedett dr. Girish Mehta volt az, aki meghalt.
Tíz órától kezdve Marissa időről időre fölhívta a Plaza Hotelt, és érdeklődött, megérkezett-e a csomag Carol Bradford címére. Úgy gondolta, délig hívogatja őket: az expressz csomagszolgálatok általában addig garantálják a kézbesítést. Ha a csomag megérkezik, akkor kevésbé fog tartani tőle, hogy Tad elárulta, és elindulhat a Rosenberg Klinikára.
Nem sokkal tizenegy után közölték vele, hogy a csomag ott van, és félretették a vendég megérkezéséig.
Marissa készülődni kezdett. Nem tudta, csodálkoznia kellene-e rajta, hogy Tad elküldte a szérumot. Lehet persze, hogy a csomag üres, vagy csak azért küldte el, hogy Marissa elárulja a tartózkodást helyét, amikor átveszi. Sajnos semmiképpen sem mehet biztosra, s egyébként is éppen eléggé szüksége van a szérumra ahhoz, hogy akadémikussá váljék az önmagával folytatott vita. Vállalnia kell a kockázatot.
Marissa csak a kézitáskáját vitte magával. Megpróbált kieszelni valami olyan megoldást, amivel a legkisebb kockázat árán szerezheti meg a csomagot. Sajnos, jobb nem jutott eszébe, mint az, hogy megkéri a taxisofőrt, várjon, s mindig igyekszik emberek közt maradni.

George Valhala kora reggel óta az Essex House előcsarnokában ült. Szerette az ilyen helyzeteket. Megivott egy kávét, olvasgatta az újságokat, és bámulta a nőket. Szó, ami szó, nagyszerűen érezte magát. Még csak a szállodai detektívek sem háborgatták, ami nem is volt csoda: elegáns öltönyt és aligátorbőr cipőt viselt.
Éppen azon töprengett, mi lenne, ha kiszaladna a mosdóba, amikor Marissa kiszállt a liftből. George ledobta a New York Postot, és a lány előtt ment ki a forgóajtón. Félreugrálva a kocsik elől, átfutott a forgalmas Ötvenkilencedik utcán a szemben várakozó taxihoz, és beült előre, Jake mellé.
Jake is felfedezte Marissal, és már be is indította a kocsit.
– Nappal még csinosabb – mondta, közben nekiállt, hogy átkanyarodjon az utca túlsó oldalára.
– Biztos vagy benne, hogy ez Blumenthal? – kérdezte a férfi, aki eddig a hátsó ülésen várakozott. Alphonse Hicktmannek hívták, de kevesen vesződtek azzal, hogy a családnevén szólítsák. Mindenki csak Alnek nevezte, ahogy azt ő maga is szerette. Német származású volt, gyermekkorában került az Államokba. Az arca megtévesztőén fiatalosnak látszott. Szőke volt és rövid, Julius Caesar-stílusú frizurát hordott. Világoskék szeme olyan hideg volt, mint a téli égbolt.
– Lisa Kendrick néven veti ki szobát, de ráillik a személy leírás – mondta George. – Biztos, hogy ő az.
– Vagy piszokul ügyes, vagy piszok szerencsés – mondta Al. – Nem szabad eltolnunk! El kell kapnunk! Heberling szerint tönkreteheti az egész vállalkozást.
Figyelték, ahogy Marissa beszáll egy taxiba, és elindul keleti irányba. Jake a sűrű forgalom ellenére átkanyarodott a szemben levő sávba, és addig ügyeskedett, míg végül már csak két kocsi választotta el a taxiját Marissáétól.
– Ide hallgasson, hölgyem! Mondja már meg vége, hová akar menni – fakadt ki a sofőr, a visszapillantó tükörben bámulva Marissát.
Marissa, aki eddig az Essex House bejáratát figyelte, megfordult. Senki nem jött ki a hotelből, akiről feltételezte volna, hogy őt követi. Előrehajolt és megkérte a sofőrt, hogy kerülje meg a háztömböt. Marissa még mindig azon törte a fejét, hogyan tudná biztonságosan megszerezni a szérumot.
A sofőr morgott valamit, és a sarkon befordult jobbra. Marissa szemügyre vette a Plaza Ötödik sugárúti bejáratát. Rengeteg kocsi állt az épület előtt, a bejárattal szemben levő kis parkban nyüzsögtek az emberek. A sarkon kétkerekű lovas kocsik várakoztak sétakocsikázó utasokra. Még néhány csillogó, kék-fekete sisakos lovas rendőr is volt a közelben. Marissa megnyugodott. Ilyen helyen senki nem támadhat rá meglepetésszerűen.
Ahogy visszakanyarodtak az Ötvenkilencedik utcára, Marissa közölte a sofőrrel: álljon meg a Plazánál, és várjon, amíg ő beszalad.
– Hölgyem, azt hiszem...
– Csak egy percig leszek benn – mondta Marissa.
– Rengeteg ott a taxi – tiltakozott a sofőr. – Miért nem fog magának egy másik kocsit?
– Kap öt dollár borravalót, és ígérem, nem leszek benn soká. – Marissa olyan szélesen mosolygott a sofőrre, amilyen szélesen csak tudott.
A sofőr megvonta a vállát. Úgy látszik, az öt dollár és a mosoly megtette a magáét. Odahajtott a Plazához. A hotelportás kinyitotta a kocsi ajtaját, és Marissa kiszállt.
Borzasztó ideges volt, minden percben azt várta, hogy valami szörnyűség történik vele. Várt, amíg a taxi pár méterre a bejárattól leparkol. Kissé megnyugodva bement.
Amint remélte, a díszes előcsarnok tele volt emberrel. Marissa habozás nélkül odament egy kirakathoz, és úgy tett, mintha a benn lévő ékszereket bámulná. Közben a kirakatüveg tükrében az előcsarnokot figyelte, nem ólálkodik-e a közelben valaki. Úgy tűnt, ügyet sem vet rá senki.
Ezután átment az előcsarnok túlsó oldalán levő információs pulthoz. Hevesen kalapált a szíve, míg arra várt, hogy a pult mögött álló férfi hozzáforduljon.
– Láthatnék valamilyen igazolványt? – kérdezte a férfi, mikor Marissa a csomag után érdeklődött.
– Sajnos, nincs nálam igazolvány.
– Akkor elég lesz a szobája kulcsa – mondta segítőkészen a férfi.
– De még nem vettem ki szobát.
A férfi elmosolyodott. – Akkor vegyen ki egyet, kérem, és utána jöjjön vissza! Remélem, megérti. Felelősek vagyunk a csomagért.
– Természetesen – mondta Marissa megrendült önbizalommal, belátva, hogy nem tervelte ki olyan alaposan ezt a dolgot, mint kellett volna. Beletörődve, hogy nincs más választása, átment a recepciós, pulthoz. Még ez sem volt egyszerű, amikor közölte az alkalmazottal, hogy nem akarja a hitelkártyáját használni, az a pénztárhoz irányította. Kénytelen volt egy nagyobb összeget letétbe helyezni, s csak azután kapta meg a szobakulcsot. Végül a kulccsal felfegyverkezve sikerült megszereznie az expressz csomagot. Menet közben feltépte a papírt, kivette az ampullát és megnézte. Valódinak látszott. Behajította a csomagolást egy szemétgyűjtőbe, és az ampullát zsebre vágta. Eddig minden jól ment.
A forgóajtóból kilépve Marissa várt egy kicsit, amíg a szeme megszokja a déli ragyogást. A taxi még mindig ott állt, ahol az előbb.
Végignézett az Ötvenkilencedik utcán. Ha lehet, a forgalom még nagyobb volt, mint az előbb. A járdán emberek százai siettek, mintha valamennyien attól félnének, hogy lekésnek egy fontos találkozót. Ragyogóan sütött a nap, és mindenki loholt a dolga után. Marissa megnyugodva ment le a lépcsőn, és odafutott a néhány lépésre álló taxihoz.
Amikor odaért a kocsihoz, megfogta a hátsó ajtó kilincsét, és még egyszer utoljára hátranézett a Plaza bejárata felé. Senki nem követte. Alaptalanul gyanúsította Tádét.
Amikor visszafordult, hogy beszálljon a taxiba, egy pisztoly csöve meredt rá. A pisztolyt egy szőke férfi tartotta, aki valószínűleg a kocsi hátsó ülésén fekhetett addig.
A férfi megszólalt, de Marissa nem hagyott időt a számára, hogy végigmondja, amit akart. Hátraugrott a kocsitól és becsapta az ajtót. A pisztoly sziszegve elsült. Valami különleges légpisztoly lehetett. Futott, ahogy még életében soha. A taxi ablaka darabokra hullott, de Marissa ezt már nem látta. A szeme sarkából látta, hogy a taxisofőr kipattan a kocsijából és futni kezd, éppen az ellenkező irányba, mint ő. Amikor legközelebb hátranézett, a férfi jobbra-balra lökdöste maga előtt az embereket.
A járda olyan volt, akár az akadálypálya, tele emberekkel, csomagokkal, kézikocsikkal, gyerekkocsikkal, kutyákkal. A szőke férfi zsebre tette a fegyverét, de Marissa már nem bízott benne, hogy a tömeg elég biztonságot nyújt a számára. Ki venné észre a légpisztoly halk szisszenését? Ő egyszerűen a földre zuhanna, támadója pedig meglépne, mielőtt még bárki is észrevenné, hogy őt lelőttek.
Emberek kiáltottak utána, mert meglökte őket, de ő csak rohant tovább. A nyomában támadt kavarodás akadályozta a szőke férfit, de nem túlságosan. Egyre csökkent köztük a távolság.
Marissa taxik és limuzinok elől ugrálva átvágott a Plazától keletre levő kocsifelhajtón, és elérte a parkocska szélét, aminek a közepén ott volt a szökőkút. Teljes pánikban volt, nem tudta, hová fusson. De tudta, hogy tennie kell valamit. Ekkor vette észre a rendőr lovát. A park füves részét határoló lánchoz volt kikötve. Marissa futni kezdett a ló felé, közben kétségbeesetten tekingetett jobbra-balra, merre lehet a rendőr. Tudta, hogy ott kell lennie valahol a közelben, de nem volt ideje keresgélni. Hallotta, hogy a szőke férfi léptei kis időre megállnak a járda szélén, amint a hotelt a parktól elválasztó kocsifelhajtóhoz ért.
Marissa odaért a lóhoz, elkapta a kantárját és átbújt alatta. Az állat idegesen rángatta a fejét. Amikor Marissa hátranézett, a férfi éppen egy autót került meg, ahogy átvágott a kocsifelhajtón.
Marissa kétségbeesetten nézett körbe a parkocskán. Rengeteg volt körülötte az ember, sokan feléje néztek, de a rendőrt nem látta sehol. Végül feladta és futni kezdett a parkon át. Nem volt hová elrejtőzzön. Túl közel volt az üldözője.
A szökőkút körül ülő rengeteg ember tettetett közönnyel figyelte Marissal. Helybeliek voltak, hozzászoktak már mindenféle extrém viselkedéshez, még ahhoz is, hogy valaki fejvesztetten menekül az utcán.
Marissa megkerülte a szökőkutat: a szőke férfi már olyan közel volt, hogy hallotta a lihegését. Amikor újra irányt változtatott, beleütközött a parkba beáramló emberekbe. Marissa, jobbra-balra lökdösve maga elől a járókelőket, átvágott a tömegen. – Hé, maga! Szemtelen! – hallotta innen is, onnan is, sőt még durvább kifejezéseket is.
Amikor kijutott egy nyílt térre, azt hitte, végre szabad. De körülnézve látta, hogy több száz ember állja körül. Előtte három izmos néger valami ritmusos zenére breaket táncolt. Marissa kétségbeesett tekintete találkozott a fiúkéval. A szemükből sugárzott a düh: Marissa tönkretette a számukat.
Mielőtt még bárki megmozdulhatott volna, a szőke férfi törtetett be a körbe, és kis híján elveszítette az egyensúlyát, olyan hirtelen állt meg. Fölemelte a légpisztolyát, de célozni már nem tudott vele. Az egyik feldühödött táncos gyakorlott mozdulattál kirúgta a kezéből. A fegyver alacsony ívet leírva berepült a tömegbe. Az emberek hátrálni kezdtek. Marissa üldözője egy rúgással válaszolt. A táncos, akinek az alkarját érte a rúgás, elesett.
Három barátja – aki eddig a kör széléről figyelt – fölugrott, és hátulról rávetette magát a szőke férfira.
Marissa nem várt tovább. Elvegyült a tömegben. Mindenki igyekezett minél távolabb kerülni a hirtelen kitört verekedéstől. A legtöbb ember átment az Ötödik sugárút túlsó oldalára. Marissa követte a példájukat. Az Ötvenkilencedik utcától északra leintett egy taxit és megkérte a sofőrt, vigye a Rosenberg Klinikához. Ahogy a taxi ráfordult az Ötvenkilencedik utcára, Marissa jókora tömeget látott a szökőkút közelében, A rendőr végre fenn ült a lován, és Marissa remélte, hogy néhány hétre kivonja a szőke férfit a forgalomból.
A taxiból újra szemügyre vette a Plaza bejáratát, de nem látott semmi szokatlant. Hátradőlt és behunyta a szemét. Nem is annyira félt, mint inkább dühös volt. Mindenkire haragudott, leginkább Tadre. Nem sók kétsége volt afelől, hogy ő volt az, aki elmondta az üldözőinek, hol találhatják. Még a szérumot sem használhatja, pedig mennyi fáradságába került, amíg megszerezte. Most, hogy így igazolódni látszott a gyanúja, a világ minden kincséért sem fecskendezte volna be magának. Nem maradt más lehetősége, mint bízni benne: az injekciós pisztolynak olyan a konstrukciója, hogy megfelelően védi a használóját a fertőzéstől.
Kis ideig azt fontolgatta, mi lenne, ha nem menne el a Rosenberg Klinikára, de azután úgy döntött, ha mást nem, a maga számára be kell bizonyítania azt, hogy az Ebolát szándékosan terjesztik. Meg kell róla bizonyosodnia! Egyébként is, a legutóbbi jól kitervelt támadás után senki nem számít majd rá, hogy odamegy.
Marissa a klinikától kissé távolabb szállt ki a kocsiból és gyalog tette meg az utolsó pár métert. Nem okozott számára nehézséget, hogy megtalálja a klinikát. A szépen rendbe hozott, díszes épület majdnem egész háztömbnyi helyet foglalt el. Egy tévés közvetítőkocsi és több rendőrségi autó parkolt előtte. A gránitlépcsőkön rendőrök ácsorogtak, Marissának meg kellett mutatnia a JFK-s igazolványát, hogy beengedjék.
Az előcsarnokban ugyanolyan felfordulás uralkodott, mint a többi kórházban, ahol Ebola-járvány tört ki. Marissa az emberek közt átfurakodva kezdte elveszíteni korábbi határozottságát. Dühe, amit a taxiban érzett, kezdett elpárologni, és helyébe visszatért a félelem, ami mindig rátört, valahányszor az Ebola közelébe került. Kezdeti öröme, amit afölött érzett, hogy sikerült leráznia a támadóját, egyre jobban megkeseredett. Rá kellett döbbenjen, hogy egy fondorlatos bűnszövetkezet hálójába került. Megállt, és a kijárat felé fordult. Egy pillanatig töprengett, kimenjen-e, végül határozott; egyetlen reménye van, mégpedig az, hogy teljes bizonyosságot szerez. Minden kétségétől meg kell szabadulnia, mert csak akkor lesz képes másokat meggyőzni.
Úgy döntött, a legkönnyebben megszerezhető információval kezdi. Besétált a klinika betegfelvételi irodájába, ahol talált egy asztalt, rajta a táblával: “új előfizetők". Az asztalnál nem ült senki, de tele volt nyomtatványokkal. Marissa egy pillanat alatt megbizonyosodott róla, hogy a Rosenberg Klinika tényleg kínál átalánydíjas egészségvédelmi szolgáltatást, ahogy azt sejtette.
A következő kérdésére jóval bonyolultabb volt választ kapnia, mivel az elsőként megbetegedett páciens már meghalt. Marissa visszasétált az előcsarnokba, és addig figyelte a jövő-menő embereket, amíg rájött, melyik ajtó vezet az orvosok öltözőjébe. Úgy időzítette az indulását, hogy egyszerre érjen oda a klinika egyik orvosával, aki megállt és intett a portásfülkében ülő férfinak. Az elektromos zár felberregett, és az öltöző ajtaja kinyílt. Marissa belépett az orvos mögött.
Bent talált magának egy hosszú, fehér köpenyt. Belebújt és feltűrte az ujját. A köpeny hajtókáján levő névtábla szerint dr. Ann Elliot volt a tulajdonosa. Marissa levette a névtáblát és becsúsztatta a köpeny zsebébe.
Amikor kilépett az előcsarnokba, legnagyobb rémületére dr. Layne-t pillantotta meg. Elfordult, minden pillanatban várva, hogy a doktor a nevén szólítja. Szerencséjére, amikor hátranézett, dr. Layne már kifelé tartott a kórházból.
Marissa minden eddiginél idegesebb lett ettől a találkozástól. Rettegett tőle, hogy összefut Dubchekkel, ahogyan az Philadelphiában történt, de tudta, mindenképpen ki kell derítenie, mi történt valójában a halott orvossal.
Az eligazító tábláról megtudta, hogy a kórbonctan a negyedik emeleten van. Beszállt a liftbe. Az orvosok irodái felé menet Marissának át kellett vágnia a laboratóriumon. Feltűnt neki, hogy a klinika a legkorszerűbb és legdrágább automata berendezésekkel van felszerelve.
Marissa belépett egy kettős ajtón: a helyiségben titkárnők ültek, és diktafonokról szorgalmasan gépeltek. Ez volt a központ, ahol a boncolási jegyzőkönyvek készültek.
Az egyik nő levette a fülhallgatóját, amikor Marissa odament hozzá. – Segíthetek? – kérdezte.
– JFK-s orvos vagyok – mondta Marissa barátságosan. – Nem tudja véletlenül, van itt valaki a kollégáim közül?
– Nem hiszem – válaszolta a titkárnő és felállt. – Megkérdezhetem doktor Stewartot. Az irodájában van.
– Éppen itt vagyok – szólalt meg mellettük egy nagydarab, pocakos, szakállas férfi. – Ami pedig a kérdését illeti, a JFK-s kollégái lent vannak a harmadik emeleten, az elkülönített szárnyban.
– Nos, talán ön is tud segíteni nekem – mondta Marissa, szándékosan elfeledkezve a bemutatkozásról. – A kezdetétől figyelem az Ebola-járványt, de sajnos, csak késve tudtam New Yorkba jönni. Ha jól tudom, az első beteg, bizonyos doktor Menta már meghalt. Felboncolták?
– Épp ma reggel.
– Megengedi, hogy néhány kérdést tegyek fel magának?
– Nem én boncoltam fel – mondta dr. Stewart. – Helen, menjen, próbálja meg előkeríteni Curtöt! – fordult a titkárnőhöz.
Bevezette Marissát egy apró irodahelyiségbe, aminek a bútorzata modern asztalból és fehér műanyag borítású laborpultból állt. A pulton egy pompás, új, két szemlencsés Zeiss-mikroszkóp csillogott.
– Ismerte doktor Mehtát? – érdeklődött Marissa.
– Nagyon is jól – válaszolta Stewart a fejét csóválva. – Ő volt a kórház igazgató főorvosa, a halála , óriási veszteség számunkra. – Stewart ezután elmesélte, milyen nagy szerepet játszott dr. Mehta a Rosenberg Klinika megalapításában, és mennyire népszerű volt az orvosok és a betegek közt egyaránt.
– Nem tudja, melyik egyetemen végzett? – kérdezte Marissa.
– Nem vagyok benne biztos. Talán Bombayben. De azt tudom, hogy Londonban volt gyakorló orvos. Miért érdekli? – Csak kíváncsi voltam rá, külföldön végzett-e.
– Számít ez valamit? – vonta össze a szemöldökét Stewart.
– Lehet – válaszolta Marissa határozatlanul. – Sok külföldön végzett orvos dolgozik a klinikán?
– Hát persze – mondta Stewart. – Minden átalánydíjas szolgáltatást nyújtó klinika úgy kezdte, hogy külföldön végzett orvosokat vett fel. Az Amerikában végzettek inkább magánpraxist akartak folytatni. De ez már megváltozott. Manapság a legjobb gyakorló orvosok közt válogathatunk.
Kinyílt az ajtó, és belépett egy fiatal férfi.
– Ő Curt Vandermay – mondta Stewart. Marissa kénytelen volt megmondani a saját nevét.
– Doktor Blumenthalnak lenne néhány kérdése a boncolást illetően – mondta dr. Stewart. Elhúzott egy széket a mikroszkópasztal mellől dr. Vandermay számára.
– Még nem dolgoztuk fel a részmintákat – magyarázta dr. Vandermay. – Remélem, a mikroszkopikus eredmények alapján válaszolni tudok a kérdéseire.
– Az a helyzet, hogy a holttest külső vizsgálata érdekelne – mondta Marissa. – Talált rendellenességeket?
– Hát hogyne – válaszolta dr. Vandermay. – Kiterjedt bőr alatti bevérzések borították a testét.
– Voltak rajta külsérelmi nyomok?
– Honnan találta ki? – nézett rá csodálkozva dr. Vandermay. – Be volt törve az orra. Erről el is feledkeztem.
– Milyen régi lehetett a sérülés?
– Egyhetes, tíznapos. Valahogy így.
– Rajta volt a fejlapján, hol sérült meg?
– Az az igazság, nem néztem utána – vallotta be dr. Vandermay.
– Mivel tudtam, hogy Ebola-vérzéses lázban halt meg, erre koncentráltam. Nem nagyon figyeltem a törött orra.
– Megértem – mondta Marissa. – És a fejlap? Gondolom, itt van a kórbonctanon. Megnézhetném?
– Természetesen – válaszolta Vandermay és felállt. – Nincs kedve átjönni a boncteremhez? Készítettem néhány polaroidfelvételt a törött orról. Megnézhetné őket.
– Nagyon szívesen – mondta Marissa.
Stewart elnézést kért: egy értekezleten kell részt vennie, mondta. Marissa követte Vandermayt. A fiatalember elmondta, hogy a holttestet fertőtlenítették, és különleges, dupla falú zsákba csomagolták, hogy elejét vegyék a fertőzés terjedésének. A család kérte, hadd szállíttassák haza a holttestet Indiába, de nem kaptak rá engedélyt. Marissa nagyon is megértette a tilalom okát.
A fejlap nem volt olyan részletes, mint ahogy Marissa szerette volna, de szerepelt rajta a betört orr. A sebesülést dr. Mehta egyik kollégája, egy fül-orrgégész látta el. Marissa megtudta, hogy maga dr. Mehta is fül-orr-gégész volt. Ez a tény különösen nyugtalanító volt, figyelembe véve az előző járványok terjedési módját. Arról semmit nem árult el a fejlap, hogyan tört be a doktor orra.
Vandermay fölajánlotta, hogy felhívja azt az orvost, aki ellátta a sérülést. Amíg a fiatalember telefonált, Marissa végigfutotta a fejlap hátralevő részét Dr. Mehta sehová nem utazott el a közelmúltban, nem érintkezett állatokkal, és nem került kapcsolatba egyik korábbi Ebola-járvány betegeivel sem.
– Szegény fickót kirabolták – mondta dr. Vandermay, ahogy letette a telefont. – Orrba vágták, és kirabolták a saját garázsa előtt. El tudja képzelni? Micsoda világban élünk!
Ha tudná, gondolta magában Marissa. Most már teljesen biztos volt benne, hogy az Ebola-járvány t szándékosan terjesztik. Hirtelen ismét elfogta a félelem, de kényszerítette magát, hogy folytassa az orvos kikérdezését.
– Nem vett véletlenül észre egy kerek foltot doktor Mehta combján?
– Nem emlékszem. De itt vannak a polaroidok – mondta dr. Vandermay, és kiterítette a fényképeket, ahogy pókerezéskor a kártyákat szokás.
Marissa megnézte az elsőt. A kép a maga kegyetlen valóságában ábrázolta a rozsdamentes acél boncasztalon kiterített holttestet. A kiterjedt bevérzések ellenére Marissa világosan ki tudta venni ugyanazt a kerek foltot, amelyet dr. Richter combján is látott. Az átmérője pont akkora volt, mint az injekciós pisztoly kerek fejrészéé...
– Elvihetném az egyik fotót? – kérdezte Marissa.
– Nyugodtan. Van belőle egypár.
Marissa a zsebébe csúsztatta a képet. Nem ér annyit, mint az injekciós pisztoly, de azért ez is valami. Köszönetet mondott dr. Vandermaynek, és fölállt, hogy távozzon.
– Nem akarja elmondani, mire gyanakszik? – kérdezte dr. Vandermay. Sejtelmes mosoly ült ki az arcára, mintha tudná, hogy valami készül.
Megszólalt a hangosbeszélő és közölte, dr. Vandermaynak telefonhívása van a hatos melléken. A doktor felvette a kagylót. – Micsoda véletlen, doktor Dubchek. Éppen doktor Blumenthallal beszélgetek...
Marissának több sem kellett. Fölugrott, és futni kezdett a liftek felé. Vandermay utánaszólt, de ő nem állt meg. Futólépésben sietett végig a titkárnői: között, és kirohant a dupla ajtón, szorosan markolva a köpenye zsebében levő tollakat, nehogy kiessenek.
Megállt a lift és a tűzlépcső között, végül a lift mellett döntött. Ha Dubchek a harmadik emeleten van, bizonyára úgy gondolja, gyorsabban ér fel, ha lépcsőn jön. Marissa megnyomta a “le" gombot. Mellette egy laboráns várakozott, egy tálca vákuumtartállyal a kezében. Figyelte, hogy Marissa kétségbeesetten nyomogatja a gombot, pedig az már világít.
– Sürgős eset? – kérdezte, amikor tekintetük találkozott.
Megállt egy lift, de Marissa csak tovább nyomta a gombot. Egy örökkévalóságnak tűnt a számára, míg végre becsukódott az ajtó. Minden pillanatban várta, hogy odarohan Dubchek, és megállítja a liftet. Végül elindultak lefelé. Marissa megkérdezte a mellette álló ősz karbantartó munkástól, hol találja az önkiszolgáló éttermet.
– Miután kiszállt, forduljon jobbra és menjen végig a folyosón – mondta a férfi.
Mikor leértek, Marissa elindult az útbaigazításnak megfelelően. Alig tett pár lépést a folyosón, amikor megérezte az ételszagot. Azután már az orra Után ment.
Úgy gondolta, túl veszélyes lenne a főbejáraton próbálkoznia. Dubchek esetleg szólt a rendőröknek, hogy állítsák meg. Inkább bement az önkiszolgáló étterembe; ebédidő lévén tömve volt. Egyenesen a konyhába ment. Néhány konyhai alkalmazott kérdőn nézett rá, de senki nem állította meg. Ahogy azt feltételezte, a konyhából ki lehetett menni a rakodórámpára. Marissa kilépett, és egy teherautó mellett, amiből éppen tejterméket rakodtak ki, lement a rámpán.
Leérve a kocsibejáró szintjére, Marissa kisietett a Madison sugárútra. Mivel az utcán csak egy-két járókelő volt, Marissa biztos volt benne, hogy nem követik. Amikor kiért a Park sugárútra, leintett egy taxit.
Hogy megbizonyosodjon, nem követi-e valaki, Marissa kiszállt a Bloomingdale áruháznál, az üzleten át kisétált a Harmadik sugárútra, és fogott egy másik taxit. Amikor megérkezett az Essex House-hoz, úgy érezte, biztonságban van, legalábbis egyelőre.
Egy ideig habozott a szobája előtt, az ajtón még mindig ott lógott a “Ne zavarjanak" tábla. Bár senki nem tudta, hogy álnéven vett ki szobát, a chicagói kaland még frissen élt az emlékezetében. Óvatosan kinyitotta az ajtót, és körülnézett a szobában, mielőtt belépett volna. Ezután egy székkel kitámasztotta az ajtót és gondosan átkutatta a szobát. Benézett az ágyak alá, a ruhásszekrénybe és a fürdőszobába. Minden úgy volt, ahogy hagyta. Marissa megnyugodva csukta be az ajtót, azután ráfordította az összes zárat, és beakasztotta a biztonsági láncot is.

15. FEJEZET

Május 23. – folytatás

Marissa evett egy keveset a nagy adag gyümölcsből, ami reggeliről maradt: az éles gyümölcskéssel meghámozott egy almát. Most, – hogy beigazolódott a gyanúja, nem tudta biztosan, mit is kellene tennie. Mivel más nem jutott az eszébe, úgy döntött, elmegy Ralph ügyvédjéhez, és közli vele: rájött, hogy jobboldali orvosok kis csoportja Ebola-vírussal fertőz meg különböző magánklinikákat, hogy megrendítse az emberek bizalmát az átalánydíjas egészségvédelmi szolgáltatásban. Átadhatná azt a kevéske bizonyítékot, amivel rendelkezik, a továbbiakban fájjon csak az ügyvéd feje, hogyan szerez további bizonyítékokat. Az ügyvéd talán még egy biztos helyet is tudna neki ajánlani, ahol elrejtőzhet az ügy lezárásáig.
Letette az almát és a telefonért nyúlt. Mindjárt jobban érezte magát, hogy végre eldöntötte, mit tegyen. Tárcsázta Ralph hivatali számát. Kellemesen meglepődött, mert azonnal kapcsolták neki a férfit.
– Külön utasítottam az asszisztensemet – magyarázta Ralph. – Ha nem tudnád, aggódom miattad.
– Aranyos vagy – mondta Marissa. Meghatotta Ralph együttérzése. Kezdtek feltörni az érzelmei, amelyeket eddig szigorúan elfojtott. Egy másodpercig úgy érezte magát, mint a gyerek, aki elesett, de csak akkor kezd sírni, amikor odaér hozzá az anyja.
– Hazajössz ma?
– Attól függ – válaszolta Marissa. Az ajkába harapott, és mély lélegzetet vett. – Gondolod, hogy ma beszélhetek azzal az ügyvéddel? – kérdezte elcsukló hangon.
– Nem – válaszolta Ralph. – Ma reggel hívtam az irodáját. Azt mondták, elutazott a városból, de holnap reggelre visszajön.
– Az baj – Marissának remegni kezdett a hangja.
– Marissa, jól vagy? – kérdezte Ralph.
– Voltam már jobban is – ismerte be Marissa. – Szörnyű dolgok történték velem.
– Mi történt?
– Most nem tudom elmesélni – válaszolta Marissa, mert tudta, ha megpróbálná, elsírná magát.
– Ide hallgass! Azonnal gyere haza! Már annak is ellene voltam, hogy New Yorkba utazz. Megint összetalálkoztál Dubchekkel?
– Még annál is rosszabb – mondta Marissa.
– Nos, akkor ne vitatkozz tovább! Ülj fel a legközelebbi járatra, és gyere haza! Kimegyek érted. – A javaslat nagyon csábítónak tűnt, és Marissa éppen igent akart mondani rá, amikor valaki kopogott az ajtón. Marissa megmerevedett. Újra kopogtak.
– Marissa, ott vagy?
– Egy perc! – szólt bele Marissa a telefonba. – Valaki kopogtat az ajtón. Tartsd a vonalat!
Marissa letette a kagylót ,az éjjeliszekrényre és óvatosan odament az ajtóhoz.
– Ki az?
– Küldemény Miss Kendrick részére. T- Marissa résnyire nyitotta az ajtót, de a biztonsági láncot beakasztva hagyta. Egyenruhás londiner állt az ajtóban, kezében jókora, fehér papírba csomagolt virágdoboz.
Marissa idegesen kiszólt a londinernek, hogy várjon, és visszament a telefonhoz. Közölte Ralphfal, hogy valaki áll az ajtóban, s majd visszahívja, ha már tudja, este melyik járattal utazik haza Atlantába.
– Megígéred? – kérdezte Ralph.
– Igen – vágta rá Marissa.
Visszament az ajtóhoz, és újra kilesett a folyosóra. A londiner a szemben levő falnak támaszkodott, kezében még mindig ott tartotta a csomagot. Ki a csoda küldhet virágot Miss Kendricknek, amikor legjobb tudomása szerint a barátnője boldogan él a nyugati partvidéken?
Visszament a telefonhoz, felhívta a portát és megkérdezte, valóban küldtek-e neki virágot. Azt válaszolták, igen, már fel is vitték.
Marissa kissé megnyugodott, de annyira azért nem, hogy levegye a láncot. Inkább kiszólt a résen:
– Borzasztóan sajnálom, megtenné, hogy az ajtó előtt hagyja a virágot? Pár perc múlva kimegyek érte.
– Ahogy parancsolja, hölgyem – mondta a londiner, és letette a csomagot, majd a sapkájához emelte a kezét, és eltűnt a folyosó végén.
Marissa levette a láncot, gyorsan bevette a kosarat, azután visszazárta az ajtót. Feltépte a papírt: a kosár tele volt szebbnél szebb tavaszi virágokkal. Á kosár alján lévő műanyag habba tűzött zöld pálcikán Lisa Kendricknek címzett borítékot talált.
Letépte a pálcikáról a borítékot, és kivett belőle egy Összehajtott papírlapot. Kis híján elállt a szívverése, amikor olvasni kezdte a levelet:
“Kedves dr. Blumenthal!
Gratulálunk a ma reggeli teljesítményéhez. Valamennyien el voltunk tőle ragadtatva. Természetesen újra meg kell látogatnunk, hacsak nem jön meg az esze. Habár mindig tudjuk, hol tartózkodik, békén hagyjuk, ha visszajuttatja az orvosi felszerelést, amit kölcsönvett."
Marissát rémület töltötte el. Egy percig bénultan állt a virágkosár előtt, és hitetlenkedve bámult rá, azután lázas tevékenységbe fogott. Elkezdte összecsomagolni a ruháit: kihúzta a ruhásszekrény fiókját, és hozzálátott, hogy kivegye azt a néhány ruhadarabot, amit betett. De hirtelen megállt. Egyik sem volt ott, ahol eredetileg hagyta. Jártak a szobájában, és átkutatták a holmiját! Magasságos ég! El kell tűnnie innen!
Berohant a fürdőszobába, felkapta a szépítőszereit, és ahogy voltak, bedobálta őket a táskájába. Ekkor ismét megállt. Végre megvilágosodott számára az, ami a levélből logikusan következett. Ha nincs náluk az injekciós pisztoly, az azt jelenti, hogy Tad nincs benne a dologban. Ráadásul sem ő, sem más nem tudta, hogy az Essex House-ban vett ki szobát újabb álnéven. Egyetlen módon jöhettek rá, hol lakik: a chicagói repülőtérről.
Minél gyorsabban meglép az Essex House-ból, annál jobb. Behajigálta a maradék ruhaneműt a bőröndjébe, de olyan rendetlenül, hogy nem tudta lecsukni a fedelét. Ahogy a bőröndön ült, és a zárral küszködött, ismét a virágkosárra esett a tekintete. Egyszerre minden világossá vált a számára: a támadói meg akarják félemlíteni, hogy azután az injekciós pisztoly nyomára vezesse őket. Ha nem gondolkodik, valószínűleg ezt is tette Volna.
Leült az ágyra, nyugalmat erőltetett magára, és megpróbált gondolkodni. Mivel az ellenfelei tudják, hogy nincs nála az injekciós pisztoly, és remélik, hogy a nyomára vezeti okét, talán van egy kis manőverezési lehetősége. Marissa úgy döntött, nem vacakol a bőrönddel. Néhány nélkülözhetetlen apróságot betett a kézitáskájába, és az aktatáskájából is kivette azokat a papírokat, amikre szüksége volt, hogy azt se kelljen magával cipelnie.
Marissa csak egy dologban volt teljesen biztos: követni fogják. Bizonyos, hogy a követői azt várják, fejvesztve próbál menekülni, ezzel is megkönnyítve a dolgukat. Nos, gondolta magában Marissa, meg fognak lepődni.
Újra a csodálatos virágokra tévedt a tekintete. Elhatározta, hogy ugyanazt a stratégiát fogja alkalmazni, amit az ellenségei. Ebből kiindulva gondolatban elkezdett kidolgozni egy tervet, ami segíthet megtalálni a választja kérdéseire, és elvezethet az egész ügy felgöngyölítéséhez.
Marissa széthajtogatta az Orvosok Akció Kongresszusa vezetőinek listáját, és megbizonyosodott róla, hogy a titkáruk New Yorkban él. Jack Krause a keleti Nyolcvannegyedik utca 426. alatt lakott: Marissa úgy döntött, váratlan látogatást tesz a férfinál. Talán nem mindegyik orvos tud róla, mi folyik. Nehéz elképzelni, hogy valamennyien egyetértettek a járvány terjesztésével. Akárhogy is, ha meglátogatja a doktort, az jóval nagyobb pánikot kelt majd, mint-bármiféle virágkosár.
Elhatározta, hogy emellett lépéseket tesz a biztonságos távozás érdekében is. Odament a telefonhoz, és felhívta a szálloda igazgatóját. Felháborodott hangon elpanaszolta neki, hogy a portán kiadták a telefonszámát a volt fiújának, aki most ismét zaklatja.
– Lehetetlen – mondta az igazgató. – Nem adunk ki szobaszámokat.
– Nincs kedvem, magával vitatkozni – szakította félbe Marissa a férfit. – Tény, hogy megtörtént a dolog. Pedig éppen a durvasága miatt szakítottam vele. Borzasztóan félek.
– Mit tehetnék önért? – kérdezte az igazgató, megérezve Marissa hangján, hogy valami konkrét kérést forgat a fejében.
– Azt hiszem, legalább annyit megtehetnének, hogy átköltöztetnek egy másik szobába – válaszolta Marissa.
– Magam fogok gondoskodni róla" – ígérte az igazgató.
– Még valamit – folytatta Marissa. – A fiúm szőke, kisportolt, markáns arcú. Ugye megteszi, hogy szól az embereinek?
– Természetesen – válaszolta az igazgató.

Alphonse Hicktman még egy utolsót szívott a cigarettájából, és átpöckölte a gránitfalon, amely a Central Parkot elválasztotta a járdától. Hátrapillantott a taxira, amin a “Szolgálaton kívül" lámpa égett. Al éppen csak ki tudta venni George arcát, aki lecsúszott az ülésen, és eleresztette magát. Úgy tűnt, soha nem idegesíti, ha várakoznia kell. Al visszafordult az Essex House felé. Nagyon remélte, Jake úgy helyezkedett el az előcsarnokban, hogy Marissa nem tud kisurranni valamelyik hátsó ajtón.
Al nemrég még biztos volt benne, hogy a virágok fejvesztett menekülésre késztetik a nőt. Most egyszerűen nem értette a dolgot. A nő vagy szuperokos, vagy szuperbuta.
Visszasétált a taxihoz és nyitott tenyérrel jókorát sózott a tetejére: a tető akkorát szólt, mint egy üstdob. George abban a pillanatban már félig kinn is volt a kocsiból a túlsó oldalon.
Al rámosolygott.
– Idegesek vagyunk, George? A fickó türelme még inkább felingerelte a csalódott Alt.
– Jézusom! –  kiáltott fel George. Mindketten beszálltak a taxiba.
– Hány óra? – kérdezte Al, és a csomagból előhúzott egy újabb cigarettát.
– Fél nyolc.
Al kihajította a használt gyufát az ablakon. A meló nem úgy alakul, ahogy kellene. Mivel az injekciós pisztolyt nem találták a nő hotelszobájában, azt az utasítást kapta, hogy kövesse dr. Blumenthalt, amíg az a pisztoly nyomára nem vezeti. De egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy a nő nem a terveik szerint cselekszik, legalábbis egyelőre.
Ebben a pillanatban virágos kedvű csoport tántorgott ki az Essex House-ból: egymás karjába kapaszkodva dülöngéltek, nevetgéltek. Valamilyen tanácskozás részvevői lehettek: sötét öltönyt viseltek, rajta névtáblával és Sanyo feliratú műanyag napellenző volt a fejükön. A portás intett az ajtótól nem messze várakozó limuzinoknak, és a kocsik egyen ként az ajtóhoz gördültek, hogy felvegyék az utasokat.
Al rácsapott George vállára, és kétségbeesetten mutogatott a legnagyobb társaság felé, amely éppen akkor bukkant elő a forgóajtóból. A csoport két férfi tagja egy Sanyo napellenzőt viselő nőt támogatott, aki úgy látszik, többet ivott a kelleténél.
– Nem Blumenthal az, aki a két pacákon lóg? – kérdezte.
George összehunyorította a szemét, de mielőtt válaszolni tudott volna, a nő eltűnt az egyik kocsi belsejében.
– Nem hiszem – fordult vissza Alhez. – Nem ilyen volt a haja. De nem vagyok benne biztos.
– Az isten verje meg! – káromkodott Al. – Én sem. – Egy pillanatig habozott, azután kipattant a kocsiból.
– Ha kijönne, kövessétek! – szólt vissza.
A kocsikat kerülgetve átnyargalt az utcán, hogy fogjon magának egy másik taxit.
Marissa a limuzin hátsó üléséről figyelte a hotel bejáratát. A szeme sarkából látta, hogy valaki kiugrik egy parkoló taxiból, és átrohan az utcán. A limuzin megelőzött egy buszt, ami elfogta Marissa elől a kilátást, de annyit még látott, hogy a fickó beugrik egy másik taxiba, egy régi Checkerbe.
Marissa megfordult, és előrenézett. Biztos volt benne, hogy követik. Több lehetőség is kínálkozott a számára, de úgy döntött, mivel egy jó háztömbnyi előnyé van, legjobb lesz, ha kiszáll.
Amint az autó rákanyarodott az Ötödik sugárútra, Marissa – útitársai legnagyobb megdöbbenésére – rákiáltott a sofőrre, hogy álljon meg. A sofőr engedelmeskedett, azt gondolva, biztosan hánynia kell. Mielőtt még bárki felfogta volna, mi történik, Marissa kinyitotta az ajtót, kiugrott, és szólt a sofőrnek, hogy hajtson tovább. 
Felfedezett egy Doubleday könyvesboltot, ami szerencsére ilyen későn is nyitva volt, és berohant. Az üzlet kirakatán át látta a Checker taxit tovaszáguldani. A szőke férfi hátul ült, és az ülés támlájára dőlve előremeredt.

A ház inkább középkori erődre hasonlított, mint New York-i luxusvillára. Ólomüveg ablakai keskenyek voltak, és csavart, kovácsoltvas rács védte őket. A bejárati ajtó előtti masszív vaskaput a középkori várak kapurostélya után mintázták. Az ötödik emelet visszaugrott, és az így képződött teraszt csipkézett oromfal szegélyezte, akár a vártornyokat. Marissa az utca túlsó oldaláról figyelte a házat. Nem nyújtott éppen barátságos látványt. Egy kissé elbizonytalanodott a dr. Krausénél teendő látogatását illetően. De bátorította, hogy az Essex House-ban kapott új szobája biztonságos rejtekéből aznap délután fölhívott néhány embert telefonon és megtudta, hogy a férfi jó nevű belgyógyász, akinek a Park sugárúton van a rendelője. Nem tudta volna elképzelni, hogy képes legyen közvetlenül ártani neki. Egy, az Orvosok Akció Kongresszusához hasonló szervezeten keresztül talán igen, de a saját két kezével semmiképpen sem.
Átment az utcán, és felment a bejárathoz vezető lépcsőn. Még egyszer végignézett a csendes utcán, azután megnyomta a csengőt: A~ vaskapun túl levő, masszív fa bejárati ajtó közepét dombormívű családi címer díszítette.
Várt egy percet, azután újra csengetett. Váratlanul kigyulladt egy erős lámpa, amely annyira elvakította, hogy nem is látta, ki nyit ajtót.
– Tessék, kit keres? – szólt ki egy női hang.
– Doktor Krausét keresem – mondta Marissa, igyekezve, hogy magabiztosan csengjen a hangja,
– Megbeszélte a doktorral?
– Nem – ismerte be Marissa. – De mondja meg neki, hogy-sürgős ügyben jöttem, ami az Orvosok Akció Kongresszusául kapcsolatos! Úgy vélem, fogadni fog.
Marissa hallotta, hogy az ajtó becsukódik. Az erős lámpa megvilágította az utca jó részét. Néhány perc múlva újra kinyílt az ajtó.
– A doktor fogadja.
A vaskapu fülsértő csikorgással kitárult: a sarokvasakra ráfért volna egy kis olajozás.
Marissa bement, megkönnyebbülve, hogy végre elhagyhatja a lámpa fénykörét. Várt, amíg a fekete szobalány, egy formaruhába öltözött nő becsukja a kaput, és elindul befelé.
– Kérem, kövessen!
A szobalány végigvezette Marissát egy márványburkolatú csarnokon, amit csillár világított meg, egy rövid folyosón, azután betessékelte a faburkolatú könyvtárszobába.
– Legyen szíves várni, kérem, a doktor rögtön itt lesz!
Marissa körülnézett a gyönyörű stílbútorral berendezett helyiségben. Három fal mentén könyvespolcok álltak.
– Sajnálom, hogy megvárakoztattam – szólalt meg egy barátságos, meleg hang.
Marissa dr. Krause felé fordult. A férfinak húsos, mélyen barázdált arca volt, és ahogy hellyel kínálta, Marissa észrevette, hogy szokatlanul nagy és széles a tenyere, mint valami kétkezi munkásnak. Ahogy leültek, módja nyílt rá, hogy alaposabban szemügyre vegye a férfit. A szeme intelligens, jóindulatú emberre vallott, az egyik belgyógyász professzorát juttatta az eszébe. Marissa elképedt, hogy ez az ember képes volt belekeveredni olyan társaságba, mint az Orvosok Akció Kongresszusa.
– Sajnálom, hogy ilyen későn zavarom – kezdte Marissa.
– Semmi baj – nyugtatta meg dr. Krause. – Éppen olvastam; mit tehetek önért?
Marissa előredőlt, hogy jobban lássa a férfi arcát.
– Doktor Marissa Blumenthal vagyok.
Kis szünet következett, dr. Krause nyilvánvalóan arra várt, hogy Marissa folytassa. Az arckifejezése mit sem változott. Vagy nagyon jó színész, vagy a név semmit sem mond neki.
– Járványfelügyelő vagyok a JFK-nál – folytatta Marissa. A férfi szeme alig észrevehetően összeszűkült.
– A szobalány azt mondta, az Orvosok Akció Kongresszusát érintő ügyben jött – mondta dr. Krause, valamivel kevésbé barátságos hangon.
– Úgy van – mondta Marissa. – Talán jobb lenne, ha megkérdezném: tud az Orvosok Akció Kongresszusának bármiféle olyan tevékenységéről, ami érintheti a JFK-t?
Krause állkapcsa ezúttal jól láthatóan megfeszült. Mély levegőt vett, és beszédre nyitotta a száját, de azután meggondolta magát. Marissa várt, mintha számára egyáltalán nem lenne sürgős a-dolog.
Végül dr. Krause megköszörülte a torkát.
– Az OAK megkísérli megmenteni az amerikai egészségügyet azoktól a gazdasági erőktől, amelyek tönkre akarják tenni. Kezdettől fogva ez volt a célja.
– Nemes cél – ismerte el Marissa. – De hogyan próbálja meg az OAK betölteni a hivatását?
– Úgy, hogy felelős és ésszerű törvények elfogadtatását szorgalmazza – mondta dr. Krause: Fölállt, nyilván azért, hogy elkerülje Marissa figyelő tekintetét. – Az OAK lehetőséget nyújt a konzervatívabb gondolkodású orvosok számára, hogy bizonyos mértékig érvényesítsék a befolyásukat. Ennek pedig éppen ideje: az egész egészségügy olyan, akár a vezető nélkül robogó vonat.
Odament a kandallóhoz, az arca eltűnt az árnyékban.
– Sajnos, úgy tűnik, az OAK a törvényjavaslatok támogatásán túl mással is foglalkozik – mondta Marissa. – És ez az, ami már a JFK-t is érinti.
– Úgy gondolom, nincs miről beszélnünk – vágott közbe dr. Krause. – Ha megbocsát...
– Meg vagyok róla győződve, hogy az OAK felelős az Ebola-járványok kitöréséért – folytatta rendületlenül Marissa. – Maguknak az a téveszméjük, hogy az ügyüket szolgálja, ha átalánydíjas egészségügyi szolgáltatást nyújtó klinikákon terjesztik a kórt.
– Ez képtelenség! – vágott közbe dr. Krause.
– Tökéletesen egyetértek – mondta Marissa. – De papírok vannak a kezemben, amelyek bizonyítják, hogy magának és az OAK többi vezetőjének köze van a georgiai Graysonban levő Professional Labs céghez, amely nemrég olyan berendezéseket vásárolt, amelyek a vírus felhasználásához kellenek. Nálam van még az az injekciós pisztoly is, amivel megfertőzték azokat a betegeket, akiktől a járványok kiindultak.
– Kifelé! – kiáltotta dr. Krause.
– Boldogan – mondta Marissa. – De előbb hadd közöljem magával, hogy szándékomban áll végiglátogatni az OAK összes vezetőjét. Nem tudom elképzelni, hogy valamennyien beleegyeztek volna ennek az őrült tervnek a kivitelezésébe. Sőt azt is nehezen tudom elképzelni, hogy olyan orvos, mint maga, vagy bármelyik kollégája hozzájáruljon ilyesmihez.
Marissa nyugalmat erőltetve magára, az ajtóhoz ment. Dr. Krause nem mozdult a kandalló mellől.
– Köszönöm, hogy fogadott – mondta Marissa. – Sajnálom, hogy felizgattam. De biztos vagyok benne, hogy az OAK valamennyi vezetője, akit felkeresek, hajlandó lesz segíteni ennek a szörnyűségnek a megállításában. Esetleg úgy, hogy vállalkozik rá: vallomást tesz a vád tanújaként. Ez lehet maga is. Remélem, így lesz. Jó éjt, dr. Krause!
Marissa kényszerítette magát, hogy lassú léptekkel menjen végig az előszobába vezető rövid folyosón. Mi lesz, ha rosszul ítéli meg a férfit, és az utánajön? Szerencsére valahonnan előbukkant a szobalány, és kiengedte. Marissa, amint túljutott a lámpa fénykörén, futni kezdett.

Dr. Krause néhány percig mozdulatlanul állt. Mintha a legszörnyűbb rémálma vált volna valóra. Fent van a pisztolya. Talán az lenne a legjobb, ha egyszerűen megölné magát. Vagy felhívhatja az ügyvédjét, és büntetlenséget kér magának cserébe azért, hogy hajlandó vallomást tenni a vád tanújaként. De fogalma sem volt róla, mit is jelent ez valójában.
A bénultságot pánik követte. Odarohant az asztalához, kinyitotta a címjegyzéket, megkeresett benne egy atlantai számot, és feltárcsázta.
A telefon már talán tizedszer csengett ki, mire végre felvették. Joshua Jackson szólt bele a kagylóba a vonal túlsó végén, és nyugodt, magabiztos hangon megkérdezte, ki beszél.
– Jack Krause – kiáltotta az őrület határán levő doktor. – Mi az ördög folyik itt? Megesküdtél, hogy a Los Angeles-i járványt kivéve az OAK nem tehet az Ebola-kitörésekről. Hogy a többi járvány az eredeti betegekkel történt véletlen érintkezés nyomán terjedt el. Joshua, a szavadat adtad!
– Nyugodj meg! – szólt rá Jackson. – Szedd össze magad!
– Ki ez a Marissa Blumenthal? – kérdezte Krause most már halkabban.
– Ez már jobb – mondta Jackson. – Miért kérdezed?
– Azért, mert a nő egyszer csak betoppant hozzám, és megvádolt engem, illetve az OAK-t, hogy mi robbantottuk ki az összes Ebola-járványt.
– Ott van még?
– Nem. Már elment – válaszolta Krause. – De ki az ördög ez a nő?
– Egy járvány felügyelő a JFK-ból, akinek szerencséje volt. De ne idegeskedj! Heberling majd elbánik vele.
– Ez az ügy kezd igazi lidércnyomássá válni – mondta Krause. – Emlékeztetlek rá, hogy én a terv ellen voltam, akkor is, amikor még influenzavírusról volt szó.
– Mit akart tőled Blumenthal? – kérdezte Jackson.
– Meg akart félemlíteni – válaszolta Krause. – És átkozottul ügyesen csinálta. Azt mondta, megvan neki az, OAK vezetőinek neve és címe. Úgy vettem ki a szavaiból, hogy fel akarja keresni valamennyit.
– Megmondta, ki lesz a következő?
– Természetesen nem. Nem olyan hülye – mondta Krause. – Sőt nagyon is agyafúrt, úgy játszott velem, mint macska az egérrel. Ha valamennyiünket felkeres, valaki biztosan meg fog törni. Emlékszel Tiemanre San Franciscóból? Ő még nálam is jobban ellenezte a tervet.
– Nyugi! – unszolta Jackson. – Megértem, hogy ideges vagy. De ne felejtsd el, hogy nincs semmiféle bizonyítéka egyikünk ellen sem. Heberling pedig elővigyázatossági intézkedésként kipucolta az egész labort, csak a baktériumkultúráit hagyta meg. Meg fogom neki mondani, a lány azt tervezi, hogy felkeresi az OAK többi vezetőségi tagját. Biztos vagyok benne, hogy ez elég segítség lesz neki. Addig is teszünk néhány további óvintézkedést, nehogy a lány Tieman közelébe jusson.
Krause letette a kagylót. Valamivel nyugodtabbnak érezte magát, de amikor felállt, és eloltotta az asztali lámpát, elhatározta, hogy másnap reggel felhívja az ügyvédjét. Nem árt, ha megkérdezi, hogyan lehet vallomást tenni a vád tanújaként.

Ahogy a taxi végigsuhant vele a Triborough hídon, Marissát elbűvölték Manhattannek az éjszakai égbolton kirajzolódó körvonalai. Ebből a távolságból gyönyörű volt. De a látvány hamarosan mögéje került, és egy idő után teljesen eltűnt a szeme elől, ahogy a kocsi a Long Island-i gyorsforgalmi út alacsonyabban fekvő szakaszára ért. Marissa visszakényszerítette a tekintetét az OAK vezető tagjainak nevét és címét tartalmazó listára, amit a kézitáskájából húzott elő. Nem volt könnyű kivenni a neveket, ahogy a taxi az egyik utcalámpától a másikig száguldott vele.
Semmiféle logikus megoldás nem kínálkozott annak eldöntésére, kit keressen fel Krause után. A legkönnyebb az lenne, ha a legközelebb lakót választaná, de valószínűleg az üldözői számára is ez tűnhet a legnyilvánvalóbbnak, így ez lenne a legveszélyesebb is. A biztonság kedvéért úgy döntött, hogy a legmesszebb lakót keresi fel: dr. Sinclair Tiemant San Franciscóban.
Marissa előrehajolt, és szólt a sofőrnek, hogy a La Guardia helyett vigye inkább a Kennedy repülőtérre. A sofőr megkérdezte, melyik légitársasághoz parancsolja. Marissa találomra bemondta a Unitedet. Ha nekik nincs helyük valamelyik éjszakai járaton, akkor még mindig átsétálhat egy másik légitársasághoz.
Ilyen késő este már csak kevesen voltak a repülőtéren, így Marissa azonnal sorra került. Megörült, mert talált egy alkalmas járatot San Franciscóba, ami csak Chicagóban száll le útközben. Megvette a jegyét: készpénzzel fizetett, és újabb hamis nevet mondott be. Egy újságosstandnál olvasnivalót vásárolt magának és odasétált a kapuhoz. Úgy döntött, a hátralevő néhány percet arra használja, hogy felhívja Ralphot. Ahogy előre sejtette, a férfi nyugtalan volt, amiért nem hívta vissza hamarabb, de aztán megörült, amikor hallotta, hogy a reptéren van.
– Most az egyszer még megbocsátok – mondta –, de csak azért, mert már úton vagy hazafelé.
Marissa igyekezett gondosan megválogatni a szavait.
– Nagyon jó lenne, ha már ma este láthatnálak, de...
– Csak azt ne mondd, hogy nem jössz haza! – mondta Ralph, dühöt tettetve, hogy elrejtse csalódottságát. – Megbeszéltem Mister McQuinlinnel, hogy holnap délben találkoztok. Azt mondtad, szeretnél vele beszélni, amint lehet...
– Későbbre kell halasztani a dolgot – mondta Marissa. – Valami közbejött. Egy-két napra San Franciscóba kell mennem. Most nem tudok többet mondani.
– Marissa, mire készülsz már megint? – kérdezte Ralph elkeseredetten. – Bár nem sokat mondtál el nekem, abszolút biztos vagyok benne, hogy haza kellene jönnöd, és beszélned az ügyvéddel. Ha azután McQuinlin is úgy gondolja, még mindig elutazhatsz Kaliforniába.
– Ralph, tudom, hogy nyugtalan vagy. Máris sokkal jobban érzem magam, hogy tudom, aggódsz miattam. Amit most csinálok, éppen hogy megkönnyíti majd, hogy Mr. McQuinlinnel szót értsünk. Bízzál bennem!
– Nem tudok – vallotta be Ralph. – Nem viselkedsz értelmesen.
– Be kell szállnom – mondta Marissa. – Majd hívlak, amint tudlak.
Marissa sóhajtva akasztotta vissza a kagylót. Lehet, hogy nem a világ legromantikusabb férfija, de azt meg kell hagyni, érzékeny és figyelmes.

Al közölte Jake-kel, hogy fogja be a pofáját. Ki nem állhatta a fickó szakadatlan fecsegését. Ha nem a baseballról, akkor a lovakról locsogott. Soha nem hagyta abba. Ez rosszabb volt, mint George örökös hallgatása.
Al Jake mellett ült a taxiban, míg George még mindig bérit várakozott az Essex House előcsarnokában. Valami azt súgta Alnek, hogy elfuserálták a dolgot. Követte a limuzint a Sohóba, egészen egy étteremig, de a lány, akit beszállni látott, nem szállt ki belőle. Visszament a szállodához, és beküldte Jake-et, ellenőrizte, hogy Miss Kendrick nem jelentkezett-e még ki. Megtudták, hogy még nem, de mikor Al felment és elsétált a szobája előtt, látta, hogy ott éppen takarítanak. Ami még rosszabb, felfedezték a szálloda detektívjei, akik a csaj hapsijának hitték, és közölték vele, hogy jobb lesz, ha lekopik. Az embernek nem kell agysebésznek lennie, hogy észrevegye, valami nem stimmel. Profi ösztöne azt súgta neki, a lány meglépett, és ők csak az idejüket vesztegetik az Essex House előtt.
– Biztos vagy benne, hogy nem akarsz egy kis dohányt feltenni Belmondtra? – kérdezte Jake.
Al éppen azon volt, hogy egy kissé megkopogtatja az öklével Jake feje tetejét, amikor megszólalt a csipogója. Benyúlt a zakójába, és káromkodva kikapcsolta a szerkentyűt. Tudta, ki keresi.
– Várjatok itt! – vetette oda nyersen. Kiugrott a kocsiból, és átfutott az úttesten a Plazához, ahonnan az egyik földszinti telefonfülkéből hívni szokta Heberlinget.
Heberling meg se próbálta leplezni megvetését.
– Az isten szerelmére, az a nő legföljebb ötven kilót nyom. Még csak azt se mondhatják, hogy arra kértem magukat, nyírják ki Rambót. Mi az ördögért fizet maguknak az OAK napi ezer dollárt?
– A nőnek mázlija volt – mondta Al.
– Ne etessen ilyesmivel – förmedt rá Heberling. – Mondja, van egyáltalán fogálma róla, hol van jelenleg a nő?
– Nem tudnám biztosan megmondani – ismerte be Al.
– Vagyis elvesztették szem elől – vágott közbe Heberling. – Nos, én megmondhatom magának, hol volt! Doktor Krausénél volt, és úgy ráijesztett, hogy a doktor teljesen összeszarta magát. Most attól félünk, hogy fel akarja keresni az OAK többi vezetőjét is. Doktor Tieman a legsebezhetőbb. A többi orvosról majd én gondoskodom. Maga és az orangutánjai pedig húzzanak át San Franciscóba! Derítsék ki, ott van-e a nő! Nekem mindegy, mit csinálnak vele, csak ne engedjék Tieman közelébe!

16. FEJEZET

Május 24.

Éppen csak virradt még, mikor Al, nyomában Jakekei és George-dzsal kiszállt a gépből a Sah Franciscó-i repülőtéren. Az American légitársaság gépével repültek. Először Dallasban álltak másfél órát, azután Las Vegasban vesztegeltek, bár ott éppen csak egy kis időre kellett volna leszállniuk.
Jake vitte a bőröndöt, amiben az az injekciós pisztoly volt, amellyel Mehtát megfertőzték. Al azon törte a fejét, vajon ő is olyan szakadtán néz-e ki, mint a kollégái. Rájuk fért volna, a borotválkozás és a zuhanyozás, nemrég még élesre vasalt öltönyük csupa gyűrődés volt.
Minél többet gondolkozott a helyzetükön, annál reménytelenebbnek érezte. A lány legalább négy városban tartózkodhat jelenleg. És le se kapcsolhatják csak úgy. Ha megtalálják, először ki kell szedni belőle, hová rejtette az injekciós pisztolyt.
Meghagyta Jake-nek és George-nak, várják meg a csomagokat, ő maga pedig a hamis személyi igazolványok egyikével, amiket mindig magánál hordott, bérelt egy kocsit. Úgy döntött, mást nem tehetnek, lesben állnak Tieman házánál, így, még ha nem is találják meg, a lány biztosan nem jut a doktor közelébe. Miután meggyőződött róla, hogy tényleg olyan autót kap, amiben van kocsitelefon, szétnyitotta a térképet, amit a Budget autókölcsönző pultjánál kért. Tieman egy Sausalito nevű, isten háta mögötti helyen élt. Legalább a forgalom nem lesz nagy, még hét óra sem volt.

A Fairmont telefonkezelője fél nyolckor ébresztette Marissát, ahogy kérte. Marissának előző este szerencséje volt. Egy kisebb tanácskozás résztvevői az utolsó pillanatban lemondták a foglalásukat, így bőven volt szabad szoba.
Amíg az ágyban fekve a reggelit várta, azon töprengett, milyen lesz majd dr. Tieman. Valószínűleg nemigen különbözik majd Krausétól: önző, kapzsi ember lehet, aki túl messzire ment, hogy minél vastagabb maradjon az erszénye.
Felkelt, félrehúzta a sötétítőfüggönyt. A kilátás lélegzetelállító volt: a Bay híd, Marin County dombjai, előttük pedig, mint egy középkori erőd, Alcatraz szigete. Marissa csak azt sajnálta, hogy nem kellemesebb körülmények között látogatott ide.
Mire lezuhanyozott és beburkolta magát a vastag, fehér szállodai köpenybe, megérkezett a reggelije is: friss gyümölcs és kávé.
Egy körtét hámozva észrevette, milyen régi stílusú gyümölcskést kapott: a nyele fából készült, és a pengéje borotvaéles volt. Evés közben Tieman címét nézegette, és azon töprengett, nem lenne-e jobb, ha nem otthon, hanem a rendelőjében keresné fel. Biztos volt benne, hogy dr. Krausénél tett látogatása után már értesítették a doktort, így nemigen van rá esélye, hogy meglepje. Ha pedig így van, akkor biztonságosabbnak tűnt a rendelőjében felkeresni.
A telefonkönyv ott feküdt az éjjeliszekrényen; Marissa kinyitotta az Orvosok és Sebészek címszónál, és megkereste Tieman nevét: szülész-nőgyógyászként tüntette fél a könyv.
Hogy meggyőződjön róla, tényleg a városban van-e, Marissa feltárcsázta a rendelőjét. Az üzenetközvetítő közölte, hogy a rendelő csak fél kilenckor nyit. Addig még tíz perc volt hátra.
Marissa befejezte az öltözködést és újra tárcsázott. Ez alkalommal az asszisztensnő vette fel a telefont és közölte, hogy a doktor csak délután háromra megy be, mert ezen a napon szokott operálni a San Franciscó-i Közkórházban.
Marissa letette a telefont, kibámult a Bay hídra, közben az új információt mérlegelte magában. Bizonyos szempontból még jobb is lenne, ha a kórházban találkozna Tiemannel, nem pedig a rendelőjében. Kétségtelenül biztonságosabb lenne abban az esetben, ha a doktornak esetleg eszébe jutna, hogy saját kezűleg vonja őt ki a forgalomból.
Marissa belenézett a tükörbe. A fehérneműt kivéve ugyanazokat a ruhadarabokat viselte már két napja.
Meg kell majd állnom valahol és vásárolni néhány új holmit – gondolta magában.
Kitette az ajtajára a “Ne zavarjanak" táblát, és távozott. Kevésbé volt ideges, mint New Yorkban, mert biztos volt benne, hogy jó néhány lépéssel üldözői előtt jár.
A San Franciscó-i Közkórház gyönyörű környéken feküdt, de belülről pontosan olyan volt, mint bármelyik nagy kórház: a régi és a modern keveréke. Nem hiányzott az ilyen intézményekre oly jellemző nyüzsgés és kapkodás sem. Marissa számára nem okozott nehézséget besétálni az orvosok öltözőhelyiségébe.
Ahogy az orvosi vászonruhák közt válogatott, odalépett hozzá egy alkalmazott.
– Segíthetek? – kérdezte.
– Doktor Blumenthal vagyok – mondta Marissa. – Doktor Tieman műtétjét jöttem megnézni.
– Adok önnek egy szekrényt, ha megengedi – ajánlotta habozás nélkül az alkalmazott, és átnyújtott egy kulcsot.
Marissa átöltözött, az orvosi vászonruha elejére tűzte a szekrény kulcsát és átment a sebészek dohányzójába. Körülbelül húszan voltak a helyiségben, kávéztak, beszélgettek, újságot olvastak.
Marissa a dohányzón keresztül egyenesen a műtőhöz ment. Az előtérben csuklyát és védőcsizmát vett, azután megállt a műtőbeosztást feltüntető nagy tábla előtt. Tieman nevét a tizenegyes műtő mellett találta meg. Aznap már a második méheltávolítást végezte.
– Doktor Tieman műtétjét jöttem megnézni – mondta Marissa.
– Tessék, menjen be! Tizenegyes szoba – intett az ápolónő, s közben már valaki másra figyelt.
– Köszönöm – mondta Marissa, és elindult a széles folyosón. Mindkét oldalon műtők helyezkedtek el, közös altatóhelyiséggel és öltözővel. Az ajtók ovális ablakán keresztül Marissa a betegek fölé hajló köpenyes alakokat látott.
A tizenegyes és tizenkettes műtő közötti öltöző-helyiségben Marissa sebészmaszkot vett, azután bement a műtőbe, ahol Tieman operált.
A betegen kívül öten voltak a műtőben. Az altatóorvos a beteg fejénél ült, a műtőasztal két oldalán egy-egy sebész állt, a műszeres nővér magas zsámolyon csücsült, a mindenes nővér pedig a sarokban ült, utasításra várva. A sarokban ülő nővér felállt és megkérdezte Marissát, mit keres ott.
– Mennyi van még hátra a műtétből? – kérdezte Marissa.
– Talán ha háromnegyed óra – vonta meg a vállát a nővér. – Doktor Tieman gyorsan dolgozik.
– Melyikük doktor Tieman? – érdeklődött tovább Marissa. A nővér furcsán nézett rá.
– A jobb oldali – válaszolta. – Kicsoda maga?
– A doktor barátja vagyok Atlantából – mondta Marissa, kitérve a dolog bővebb részlétezése elől. Amikor ódament a műtőasztal végéhez és Tiemanre pillantott, rögtön megértette, miért csodálkozott a nővér a kérdésén. Tieman fekete volt.
Milyen fura, gondolta magában Marissa. Esküdni mert volna, hogy az OAK minden vezetőségi tagja az idősebb korosztályhoz tartozik, fehér, és feltehetően faji előítéletei vannak.
Marissa kis ideig az altatóberendezés mellett állt és figyelte a műtétet. A mehet már kiemelték és engedték az elvarrást. Tieman jól operált. Ezeket a pontos, takarékos mozdulatokat nem lehet tanítani. Ehhez tehetség kell, ez Isten ajándéka, nem pedig olyasmi, amit valaki – még ha sokat gyakorolja is – elsajátíthat.

– Indítsd be ezt az istenverte kocsit! – fakadt ki Al, miután letette a kocsitelefont. Egy tágas, vörösfenyőből épült házzal szemben parkoltak, amely Sausalito városka fölött állt a domboldalon. Az eukaliptuszfák között helyenként kivillant a San Franciscó-i öböl kékje.
Jake elfordította a gyújtáskulcsot.
– Hová? – Tudta, hogy Alben felment a pumpa, és ilyenkor legjobb, ha az ember csak annyit beszél, amennyit nagyon muszáj.
– Vissza a városba!
– Mit mondott Tieman rendelője? – kérdezte George a hátsó ülésről.
Jake figyelmeztetni szerette válna George-ót, hogy fogja be a száját, de félt megszólalni.
– Azt, hogy a doktor a San Franciscó-i Közkórházban operál – közölte Al szinte sápadtan a dühtől. – Az első műtétje fél nyolckor kezdődött, és három előtt nem valószínű, hogy visszamegy a rendelőjébe.
– Nem csoda, hogy elszalasztottuk – méltatlankodott George. – A fickó legalább egy órával ezelőtt elment otthonról, mielőtt ideértünk. Micsoda időpocsékolás. Szállodába kellett volna mennünk, ahogy mondtam!
Al villámgyorsan megfordult az első ülésen, és elkapta George rózsaszín Dior nyakkendőjét. George szeme kiguvadt, az arca vörös lett.
– Ha a tanácsodra lesz szükségem, majd szólok. Megértetted?
Al elengedte a nyakkendőt és visszalökte Georgeot az ülésre. Jake úgy behúzta a nyakát a sportzakójába, mint teknősbéka a páncéljába. Megkockáztatott egy pillantást Al irányába.
– Mit bámulsz? – förmedt rá Al. Jake nem szólt egy szót sem, és remélte, hogy a történtekből George is megtanulta: hallgatni arany. Szótlanul autóztak egészen a hídig.
– Azt hiszem, szereznünk kell még egy kocsit – mondta Al olyan nyugodt hangon, mintha nem is ő lett volna, aki az előbb dührohamot kapott. – Arra az esetre, ha valami gubanc lenne hirtelen, és ketté kell oszolnunk. Most pedig a San Franciscó-i Közkórházhoz megyünk. Minél előbb szúrjuk ki Tiemant, annál jobb.

Ahogy az asszisztens hozzálátott a műtét befejezéséhez, Marissa kiment a műtőből. Rengeteg ideje volt és biztos volt benne, most, hogy látta, probléma nélkül felismeri Tiemant. Átöltözött utcai ruhába. Azt akarta, hogy rögtön távozni tudjon, mihelyst beszélt a férfival. Visszament a sebészek dohányzójába. Az ablak mellett talált magának egy széket. Néhányan rámosolyogtak, de senki nem szólt hozzá.
Fél óra telt el, míg végre megjelent Tieman. Ugyanazzal a könnyed eleganciával lépdelt, ahogy a keze mozgott műtét közben.
Marissa akkor lépett oda hozzá, amikor megállt, hogy egy csésze kávét töltsön magának. A rövid műtőköpenyéből kilátszott arányosan izmos karja. A bőre sötétbarna volt, akár egy polírozott diófa.
– Doktor Marissa Blumenthal vagyok – mutatkozott be, a férfi reagálását figyelve.
Széles, férfias arca volt, ápolt bajusza és olyan szomorú szeme, mintha többet látott volna már az életből, mint szerette volna. Mosolyogva nézett le Marissára. Az arckifejezéséből nyilvánvaló volt, hogy fogalma sincs róla, kicsoda.
– Beszélhetnénk négyszemközt? – kérdezte Marissa.
Tieman az asszisztensére nézett, aki éppen akkor lépett oda hozzá.
– A műtőben találkozunk – mondta neki, és Marissával az oldalán elindult.
Egy lengőajtón át az egyik diktálófülkébe vezette Marissát. A helyiségben csak egy fotel volt. Tieman megfordította, és intett Marissának, hogy üljön le. Ő maga nekidőlt az írópultnak, jobb kezében tartva a kávéját.
Marissa, aki nagyon is tudatában volt az alacsony termetéből eredő pszichológiai hátrányoknak, visszafordította a fotelt a férfi felé azzal, hogy inkább ő üljön le, hiszen reggel óta áll a műtőben.
– Oké, oké! – nevette el magát Tieman. – Leülök. Nos, mit tehetek önért?
– Csodálkozom, hogy nem ismeri a nevemet – mondta Marissa a férfi szemét figyelve, de annak még mindig kérdő, barátságos volt a tekintete.
– Sajnálom – mondta Tieman. Ismét felnevetett, de ezúttal egy árnyalatnyi zavar is érződött a nevetésén. Közben Marissa arcát vizsgálgatta. – Nagyon sok emberrel találkozom...
– Nem hívta fel doktor Jack Krause? Nem mondta el magának, ki vagyok? – kérdezte Marissa.
– Még abban sem vagyok biztos, hogy doktor Krausét ismerem – válaszolta Tieman a kávéjára szegezve tekintetét.
Az első hazugság, gondolta magában Marissa. Mély lélegzetet vett és elmondta a doktornak Ugyanazt, amit Krausénak mondott. Attól a pillanattól kezdve, hogy megemlítette a Los Angeles-i Ebola-járványt, a férfi egyszer sem emelte fel a tekintetét. Marissa látta rajta, hogy ideges. A kezében lévő csészében kissé remegett a kávé felszíne, és Marissának eszébe jutott, milyen szerencse, hogy nem ő a doktor következő páciense.
– Fogalmam sincs róla, miért mondja ezt el nekem – szólalt meg doktor Tieman és fölemelkedett a fotelból. – Sajnos, hátravan még egy betegem.
Marissa tőle szokatlan udvariatlanságra vetemedett: finoman meglökte a férfi mellkasát, kényszerítve, hogy üljön vissza.
Még nem fejeztem be. Akár felfogja ezt, akár nem, nyakig benne van a dologban. Bizonyítékaim vannak rá, hogy az Orvosok Akció Kongresszusa szándékosan terjeszti az Ebolát. Maga a pénztárosuk, s számomra megdöbbentő, hogy egy jó nevű orvos, mint maga, kapcsolatba kerülhet egy ilyen mocskos üggyel.
– Maga nem tudja, mit beszél – vágott vissza dr. Tieman. Végre felállt, és Marissa fölé magasodott. – Meg vagyok döbbenve, hogy van képe ilyen felelőtlen vádaskodáshoz.
– Állítsa le magát! – vágott közbe Marissa. – Mindenki tudja, hogy maga az OAK vezetőségi tagja és csendestárs az ország azon kevés laboratóriumainak egyikében, amely fel van szerelve az Ebolával való kísérletezésre.
– Remélem, komoly biztosítással rendelkezik – figyelmeztette dr. Tieman most már ordítva. – Meg fog gyűlni a baja az ügyvédemmel!
– Remek! – mondta Marissa. – Ő valószínűleg meg fogja győzni magát róla, hogy a maga számára is a legjobb, ha együttműködik a hatóságokkal. – Marissa hátralépett, és egyenesen, a férfi arcába nézett. – Most, hogy megismertem, nem tudom elhinni, hogy helyeselte egy halálos betegség terjesztését. Kétszeres tragédia lenne a maga számára, ha mások felelőtlensége miatt elveszítené, amiért dolgozott. Gondolkodjon ezen, doktor Tieman! Nincs rá sok ideje.
Marissa kiviharzott a lengőajtón keresztül, magára hagyva a döbbent orvost, aki kétségbeesetten indult a telefon felé. Eszébe jutott, hogy elfelejtette megmondani Tiemannek: fel fogja keresni az OAK többi vezetőjét is. Végül úgy döntött, ez már úgysem fontos. A férfi így is eléggé megrémült.
– Ott a lány! – kiáltott fel Al, nagyot csapva Jake vállára. A kórház főbejáratával szemben, az utca túlsó oldalán parkoltak. George mögöttük várakozott a másik kocsiban. Al megfordult és ránézett. George felfelé tartott hüvelykujjával jelezte, hogy ő is látja Marissát.
– Ma nem fog meglépni! – mondta Al.
Jake elindította a kocsit, s mialatt Marissa beszállt egy taxiba, kikanyarodott az útra és elindult a város felé. Al figyelte, amint Marissa taxija elindul, nyomában George-éval. Most végre minden úgy ment, mint a karikacsapás.
– Biztosan találkozott már Tiemannel – szólalt meg Jake.
– Most elkapjuk – mondta Al. – Megkönnyítené a dolgunkat, ha visszamenne a szállodájába.
Marissa taxija megelőzte őket, azután George is. Jake gyorsítani kezdett. Látta, hogy George megelőzi Marissát. Egészen addig fogják így kerülgetni, amíg meg nem érkezik.
Körülbelül tizenöt perc múlva Marissa taxija beállt azoknak a kocsiknak a sorába, amelyek arra vártak, hogy odaállhassanak a Fairmont bejárata elé.
– Úgy látszik, nemhiába imádkoztál – mondta Jake, és megállt az utca túlsó oldalán a hotellel szemben.
– Majd én elintézem a kocsit! Te indulj és tudd meg, melyik szobában lakik!
Jake kiszállt a kocsiból, Al pedig átcsúszott a kormány mögé. Keresztülvágott a délelőtti forgalmon, Jake még azelőtt odaért a hotel bejáratához, hogy Marissa kiszállt volna a taxijából. Az előcsarnokban felkapott egy újságot, negyedébe hajtotta, és úgy helyezkedett el, hogy mindenkit lásson, aki a hotelba bejön.
Marissa egyenesen a recepciós pulthoz ment. Jake odasietett és megállt mögötte, azt remélve, hogy elkéri a szobakulcsát. A lány azonban nem a kulcsot kérte, hanem közölte, hogy szeretné használni a páncélfiókját.
Amíg a portás kinyitotta a recepciós pult mögötti helyiségbe vezető ajtót, Jake odasétált a különböző kongresszusok üléseit feltüntető táblához. Marissa hamarosan újra feltűnt. Azzal volt elfoglalva, hogy becsukja a válltáskáját. Jake legnagyobb megrökönyödésére egyenesen feléje indult.
Jake egy pillanatra teljesen összezavarodott, mivel azt hitte, hogy a lány felismerte, de az jobb felé megkerülte és továbbment az ajándékboltokkal szegélyezett előcsarnok felé.
Jake utánaeredt, és egy folyosón, aminek falán a San Franciscó-i földrengést ábrázoló fényképek lógtak, megelőzte. Feltételezte, hogy a liftekhez megy. Igyekezett, hogy már előtte odaérjen és elvegyüljön a várakozók közt.
Megérkezett egy lift. Jake – miután meggyőződött, hogy bőven lesz hely – még Marissa előtt beszállt. Megállt a nyomógombok előtt és olvasást színlelve figyelte, amint Marissa megnyomja a tizenegyes gombot. Amikor újabb utasok szálltak be, Marissát beljebb szorították a lift hátsó részébe.
A lift egyre feljebb emelkedett, időnként megállt, de Jake csak az újságját bújta. Amikor megálltak a tizenegyedik emeleten, kilépett a liftből, de továbbra sem hagyta abba az újságolvasást. Marissa és egy másik vendég elsietett mellette. Marissa megállt a 1127-es szoba előtt, Jake pedig továbbment a folyosón. Csak akkor fordult meg és ment vissza a lifthez, amikor hallotta, hogy Marissa szobájának ajtaja becsukódik.
Leérve az utcára, Jake átment Al kocsijához.
– Nos? – kérdezte Al, egy pillanatra megijedve, hogy valami hiba csúszott a dologba.
– 1127-es szoba – közölte Jake önelégült mosollyal.
– Remélem, nem tévedsz – mondta Al és kiszállt a kocsiból. – Várj itt! Nagyon gyorsan megleszek vele. 
Olyan szélesen elmosolyodott, hogy Jake most először vette észre: Al ínye már annyira elsorvadt, hogy szinte tövig kilátszanak a fogai. , Al odament George kocsijához, és behajolt az ablakon.
– Hajts körbe és figyeld a hátsó bejáratot! A biztonság kedvéért.
Al, aki napok óta most először érezte igazán jól magát, átment az úttesten és belépett a szálloda előkelő-előcsarnokába.
Odament a recepciós pulthoz és szemügyre vette az 1127-es kazettát. Hevert benne ugyan egy tartalék kulcs, de nem volt elég nagy a tömeg ahhoz, hogy megkockáztassa elkérni, hátha a portás szó nélkül odaadja neki. Ezért inkább elindult a lifthez.
A tizenegyedik emeleten a takarítónő kocsiját kezdte keresgélni. Meg is találta egy lakosztály előtt, rajta a szokásos tiszta lepedőkkel, törülközőkkel, tisztítószerekkel. Levett róla egy törülközőt, és gondosan jó szorosra összetekerte. A két végét jobb és bal kezébe fogva bement a nyitott lakosztályba, ahol a takarítónő valószínűleg dolgozott.
A nappaliban nem volt senki. A hálószoba közepén egy porszívó, a padlón egy rakás ágynemű, de még mindig nem látott senkit. A fürdőszoba felé közeledve meghallotta, hogy odabenn folyik a csapból a víz.
A takarítónő a fürdőkád előtt térdelt és a kád belsejét sikálta. Mellette a földön egy doboz Comet súrolószer állt.
Al habozás nélkül a nő mögé lépett, és az összecsavart törülközővel fojtogatni kezdte. A nő csapott némi zajt, de a csapból folyó víz hangja elnyomta azt. Az arca vörös lett, azután bíborszínű. Amikor Al elengedte a törülköző végeit, a nő úgy hanyatlott a földre, mint a rongybaba.
Al megtalálta a zsebében a személyzeti kulcsot egy karkötő nagyságú rézkarikára fűzve. A folyosóra visszatérve kiakasztotta a “Ne zavarjanak" táblát a kilincsre, és bezárta a lakosztályt. A takarítónő kocsiját, hogy ne legyen szem előtt, kitolta a lépcsőházba. Kéjesen mozgatva az ujjait, mint egy zongorista a fellépés előtt, elindult az 1127-es szoba felé.

17. FEJEZET

Május 24.

Marissa, miután meghámozta az utolsó, reggelire kapott gyümölcsöt, a gyümölcskést és a héjat az éjjeliszekrényen hagyta. A Northwest légitársasággal beszélt telefonon: megpróbált helyet foglalni Minneapolisba. Az OAK és pribékjei bizonyára úgy okoskodnak, hogy ezután Los Angelesbe megy, ezért úgy döntött, Minneapolis legalább olyan jó választás, mint bármelyik másik város.
A jegyiroda végül megerősítette a foglalását egy délutáni járatra. Visszadőlt az ágyra és azon kezdte törni a fejét, mivel töltse a hátralévő több mint egy órát. A kimerültség végül erőt vett rajta és elaludt.
Fémes kattanásra ébredt. Úgy hangzott, mint az ajtónyitás, bár biztos volt benne, hogy kinn hagyta a “Ne zavarjanak" táblát. Ekkor észrevette, hogy az ajtó gombja lassan elfordul.
Eszébe jutott, hogyan támadta meg az injekciós pisztolyos férfi a chicagói hotelszobában. Mintha áramütés érte volna, pánikszerű félelem kerítette hatalmába. Összeszedte magát, és a telefon után nyúlt.
Mielőtt azonban felemelhette volna a kagylót, az ajtó kivágódott. A biztonsági láncot tartó csavarok az ajtófélfa szilánkjaival együtt szanaszét repültek. Egy férfi rontott be a szobába, becsukta maga mögött az ajtót, és Marissára vetette magát. Két kézzel elkapta a nyakát és őrjöngve, mint egy feldühödött, kutya, rázni kezdte.
– Emlékszel rám? – vicsorgott a lányra. Marissa emlékezett rá. A szőke, Caesar-frizurás férfi volt az.
– Tíz másodperced van, hogy ideadd az injekciós pisztolyt! – sziszegte Al, lazítva Marissa nyakára fonódó ujjain. – Ha nem adod ide, kitöröm a nyakad! – Hogy nyomatékot adjon a fenyegetésének, olyan vad erővel rázta meg Marissal, hogy annak végignyilallt a gerincén a fájdalom. /
Kétségbeesetten kapkodva levegő után, Marissa hasztalanul rángatta a férfi vaskos csuklóját. Al újra megrázta és nekivágta a falnak. Marissa reflexszerűen maga mögé kapta a kezét, hogy csökkentse az ütődés erejét.
A lámpa leesett az éjjeliszekrényről és összetört a padlón. A szoba meglódult Marissával, az agya kétségbeesetten követelte az oxigént.
– Ez az utolsó esélyed! – ordította Al. – Mit csináltál azzal az injekciós pisztollyal?
Marissa keze megérintette a gyümölcskést. Az ujjai rákulcsolódtak az apró nyélre és minden erejét összeszedve belevágta a kést a férfi hasába. Nem tudta, ért-e valamilyen szervet a szúrás, de Al félbehagyta a mondatot, elengedte Marissal és összegörnyedt. Az arcára döbbenet és hitetlenség ült ki. Marissa mindegyre Al fele tartva a penge hegyét, jobb kezébe csúsztatta a kést.
A férfi összezavarodott, amikor észrevette, hogy véres az inge eleje.
Marissa azt remélte, hogy oda tud hátrálni az ajtóhoz és kiszaladhat, de mielőtt még odaért volna; a férfi rárontott, mint egy nekibőszült vad. Marissa kénytelen volt beugrani a fürdőszobába. Alig néhány órája ugyanilyen veszélyes helyzetbe, került Chicagóban, villant át az eszén.
Al megmarkolta az ajtót, és nem engedte becsukódni. Marissa vakon beledöfött a kezébe. Érezte, hogy a kés hegye csontot ért. Al felordított, és kirántotta a kezét, véres csíkot hagyva az ajtón. Az ajtó becsapódott, Marissa pedig sietve ráfordította a reteszt.
Éppen tárcsázni akart a fürdőszobai telefonon, amikor hatalmas reccsenéssel az egész fürdőszobaajtó bedőlt. Al kicsavarta Marissa kezéből a telefont, de a kés még mindig ott volt a lánynál és az vadul döfködni kezdte a férfi hasát. Marissa jó néhányszor belevágta a kést Albe, de nemigen látta, van-e valami hatása a szúrásoknak.
Al ügyet sem vetve a késre, megragadta Marissát a hajánál fogva, és nekilódította a mosdókagylónak. A lány újra megpróbálta megszúrni, de ő elkapta a csuklóját és addig verte a falhoz, amíg Marissa keze kinyílt és a kés csörrenve a földre hullott.
Al lehajolt, hogy felvegye, de amint kezdett felegyenesedni, Marissa elkapta a zsinóron lógó telefonkagylót, és teljes erőből fejbe vágta vele. Egy másodpercig Marissa maga sem tudta, kinek okozott nagyobb fájdalmat az ütés. Nemcsak a karja, de még a válla is megfájdult.
Al egy kis ideig mozdulatlanul állt, azután kék szeme felakadt, és lomhán, mintha lassított filmen történne, belehanyatlott a kádba. Esés közben beverte a fejét a vízcsapba.
Marissa, még mindig attól tartva, hogy a férfi újra rátámad, Alre meredt, míg az ismétlődő búgó hang magához nem térítette. Elkapta a telefonkagylót, és visszaakasztotta a helyére. Ahogy a kád felé pillantott, az orvosi hivatástudat kis híján legyőzte benne a félelmet. A férfinak jókora nyílt seb tátongott az orrnyergén és csupa vér volt az inge eleje. Végül a rémület erősebbnek bizonyult, és Marissa, felkapva a kézitáskáját, kirohant a szobából. Emlékezett rá, hogy a férfi New Yorkban sem volt egyedül, ezért azon volt, hogy minél hamarabb eltűnjön a szállodából.
A földszintre érve nem a főbejáraton ment ki, hanem a hátsó kijárat felé mutató nyilakat követte. Megállt az ajtó takarásában, és várt, amíg meg nem jelent egy villamos. Úgy időzítve az indulását, hogy a legrövidebb ideig legyen szem előtt, kiszaladt a hotelból és felugrott a villamoskocsira.
Marissa odatolakodott a hátsó ablakhoz. Figyelte a szálloda kijáratát, miközben a villamos elindult. Senki nem jött ki.

George hitetlenkedve pislogott. A lány volt az. Sietve felhívta Jake kocsiját.
– Az előbb jött ki a hotelból és felugrott egy villamosra.
– Al vele volt? – kérdezte Jake.
– Nem – válaszolta George. – Egyedül volt. Úgy láttam, biceg egy kicsit.
– Itt valami nem stimmel.
– Te kövesd! – mondta George. – Most indul a villamosa. Én bemegyek a hotelba és megnézem, mi Van Alléi.
– Rendben! – mondta Jake. Boldogan hagyta, hogy George menjen Al után. Amikor a főnök rájön, hogy a lány meglépett, teljesen be fog gorombulni.

Marissa a hotelt figyelte, nem követik-e. Senki nem jött a hátsó ajtón, de ahogy a villamos gyorsulni kezdett, látta, hogy egy férfi kiugrik egy autóból és berohan a szállodába. Az időbeli egybeesés gyanús volt, de a férfi még csak feléje sem nézett, így hát véletlenként könyvelte el magában az egészet. Addig figyelt hátrafelé, míg a villamos be nem fordult és el nem tűnt a szeme elől a Fairmont. Sikerült!
Marissa kissé megnyugodott, mígnem egy erős csengetéstől szinte halálra rémült. Már éppen mozdult az ajtó felé, amikor rájött, hogy csak a kalauz szólaltatta meg a csengőt, jelezve, hogy kéri a viteldíjat.
Egy férfi leszállt és Marissa sietve leült a helyére. Reszketett és egyszerre félni kezdett, hátha vérfoltok vannak a ruháján. Semmiképpen sem szerette volna felhívni magára a figyelmet.
Ahogy a félelme alábbhagyott, tudatosodott benne, mennyire fáj a csípője ott, ahol a mosdókagyló megütötte, a nyaka pedig puffadt volt és valószínűleg kék-zöld.
– Kérem a viteldíjat! – szólalt meg a kalauz.
Marissa nem nézett fel. Apró után kezdett matatni a táskájában, Ekkor vette észre a jobb kézfejére száradt vért. Gyorsan úgy fordította, a táskáját, hogy eltakarja vele a vérfoltot és bal kézzel adta oda a pénzt.
Amikor a kalauz odébbállt, Marissa megpróbálta kisütni, hogyan jutottak a nyomára. Annyira óvatos volt... Hirtelen derengeni kezdett neki. Bizonyára Tiemant figyelték. Ez volt az egyetlen lehetséges magyarázat.
Most, hogy így megrendült az önbizalma, Marissa már egyáltalán nem volt benne biztos, hogy helyesen tette, amikor elmenekült a szállodából. Valószínűleg nagyobb biztonságban lenne most, ha ott marad és megvárja a rendőrséget. De az utóbbi időben már feltételes reflexévé vált a menekülés. Üldözöttnek érezte magát, ezért üldözöttként is viselkedett. Ha csak belegondolt! Miként is hihette, hogy túl tud járni az üldözői eszén? Ralphnak igaza volt. Soha nem lett volna szabad New Yorkba mennie, hát még San Franciscóba! Ő megmondta, hogy komoly bajban volt már azelőtt is, hogy felkereste volna ezt a két várost. Most aztán sokkal rosszabb helyzetben van: ha minden igaz, megölt két embert. Ez már túl sok, nem megy Minneapolisba. Hazamegy és mindent, amit tud, úgy, ahogy van, illetve mindent, amit gyanít, elmond az ügyvédnek.
A villamos lassított. Marissa körülnézett. Bent jártak a kínai negyedben. A kocsi megállt. Már éppen újra elindult, mikor Marissa leugrott. Ahogy a járda felé futott, még látta, hogy a kalauz rosszallóan csóválja a fejét. De senki nem szállt le utána.
Mély lélegzetet vett és megdörzsölte a nyakát. Elégedetten látta, hogy az utca mindkét oldala tele van emberekkel. Mozgóárusok, áruszállító teherautók lepték el a járda szélét, és a legtöbb bolt is a járdára kirakva mutatta be árukínálatát. Mindenütt kínai feliratok látszottak. Marissa úgy érezte, mintha a villamos néhány perc alatt a csodás Távol-Keletre röpítette volna. Még a szagok is mások voltak: halszag és egzotikus virágok illata keveredett a levegőben.
Marissa elment egy kínai étterem mellett, majd egy másodpercnyi habozás után belépett. Egy mandaringalléros, térdig felvágott, vörös selyemruhába öltözött nő jött elő és közölte, hogy az étterem még nem nyitott ki.
– Fél óra múlva – tette hozzá.
– Megengedné, hogy használjam a mosdójukat és a telefont? – kérdezte Máriása.
A nő egy pillanatig tanulmányozta Marissát, végül úgy döntött, nem akarhat rosszat. Bevezette az étterem hátsó részébe, kinyitott egy ajtót és betessékelte.
Az apró helyiség egyik falán egy mosdókagyló, a másikon egy telefonkészülék volt. Hátul két, “Hölgyek" és “Urak" feliratú ajtó. A falakat évek hosszú sora alatt összegyűlt rajzok és feliratok borították.
Marissa először a telefont használta. Felhívta a Fairmontot és közölte a kezelővel, hogy az 1127-es szobában fekszik egy férfi, akihez ki kellene hívni a mentőket. A kezelő kérte, hogy tartsa a vonalat, de Marissa visszaakasztotta a kagylót. Kis ideig azon töprengett, felhívja-e a rendőrséget, hogy mindent elmagyarázzon nekik. Nem, gondolta magában, túlságosan bonyolult lenne. Egyébként is, már elmenekült a helyszínről. Jobb lesz inkább visszamenni Atlantába és beszélni az ügyvéddel.
Marissa, miközben a kezét mosta, belenézett a tükörbe. Olyan volt a haja, mintha három napig nem fésülködött volna. Elővette a keféjét, rendbe tette a frizuráját és néhány tincset befont, hogy ne hulljon a haja a homlokába. Amikor a szőke férfi a hajánál fogva rángatta, elveszítette a hajpántját. Megigazította a blézerét és felhajtotta a blúza gallérját. Ennél többet nem tehetett.

Jake már vagy századszor hívta George kocsiját. A vonal ugyan kicsengett, de vagy senki nem vette fel, vagy egy géphang közölte vele, hogy a hívott fél házon kívül van.
Nem tudta elképzelni, mi történhetett. Alnek és George-nak már rég vissza kellett volna érniük a kocsihoz. Jake követte a lányt, sőt kis híján el is ütötte, mikor váratlanul leugrott a villamosról. Látta, hogy bemegy a Pekingi Konyha nevű étterembe. Legalább nem tévesztette szem elől.
Jake lehúzódott a vezetőülésen. A lány ebben a pillanatban lépett ki az étteremből és leintett egy taxit.
Egy óra múlva Jake tehetetlenül figyelte, amint Marissa kezelteti a jegyét és felszáll a Delta közvetlen atlantai járatára. Először arra gondolt, maga is jegyet vált, de Al jóváhagyása nélkül nem merte megtenni. Marissa az utolsó fél órát a női vécébe zárkózva töltötte, így Jake-nek bőven volt ideje: legalább tízszer próbálkozott a kocsitelefonon, remélve, hogy kap valamilyen utasítást.
Amint a gép kigurult a felszállópályára, Jake visszasietett a kocsijához. Az ablaktörlője alatt talált egy cédulát: megbüntetik tiltott helyen való parkolásért. Jake rá sem hederített a cédulára: örült, hogy nem vontatták el a kocsiját. Beült az autóba és visszaindult a Fairmonthoz, hátha ott találja a többieket. Bizonyára lefújták az egészet, és azok ketten ott ülnek a bárban, betegre röhögve magukat, amíg ő itt rohangál a városban.
Amikor kiért a gyorsforgalmira, elhatározta, hogy még egyszer megpróbálja fölhívni a másik kocsit. Legnagyobb meglepetésére George vette fel a telefont.
– Hol a francban voltál? – förmedt rá Jake. – Az egész rohadt délelőttöt azzal töltöttem, hogy téged hívtalak.
– Gáz van – közölte George tompa hangon.
– Hát remélem is, hogy van valami elfogadható magyarázatod! A lány elrepült Atlantába. Majd megőrültem. Nem tudtam, mi az ördögöt csináljak.
– Alt megkéselték. Azt hiszem, a lány tette. A San Franciscó-i Közkórházban éppen most műtik. Néni tudtam a közelébe jutni.
– Atyavilág! – kiáltott fel Jake hitetlenkedve. El nem tudta képzelni, hogy késelhette meg a pehelysúlyú bacibébi Alt és hogy tudott utána lelépni.
– Azt mondják, nem túl súlyosak a sérülései – folytatta George. – Az a baj, hogy Al a jelek szerint kinyírt egy takarítónőt. Megtalálták a zsebében a nő kulcsait. Gyilkosság vádjával bíróság elé fogják állítani.
– A szentségit! – nyögött fel Jake. Ez már komoly gubanc, gondolta magában.
– Hol vagy most? – kérdezte George.
– A repülőtérről kivezető gyorsforgalmin – válaszolta Jake.
– Fordulj vissza! – utasította George. – Foglalj két helyet a következő atlantai járatra! Azt hiszem, tartozunk annyival Alnek, hogy bosszút állunk.

18. FEJEZET

Május 24.

– Kér olvasnivalót? – kérdezte mosolyogva az utaskísérő.
Marissa bólintott. Szüksége volt valamire, ami eltereli a gondolatait a szállodában lejátszódott szörnyű jelenetről.
– Talán inkább újságot – válaszolta Marissa.
– A San Franciscó-i Examiner megfelel, vagy inkább New York Timest?
Marissa némi habozás után, a New York Times mellett döntött.
A nagy, sugárhajtású gép elérte az utazómagasságot, kialudt a “Kapcsolják be a biztonsági öveket" jelzés. Marissa lenézett a sivatag felé elkanyarodó kopár hegyekre. Megkönnyebbült, hogy végre a gépen ül. A repülőtéren annyira félt, hogy a szőke férfi valamelyik társa megtámadja vagy pedig letartóztatják, hogy elrejtőzött a női vécében.
Marissa kinyitotta az újságot és végigfutotta a tartalomjegyzéket. A philadelphiai és a New York-i Ebola-járványról szóló legújabb tudósításokat a negyedik oldalon hozta a lap. Marissa odalapozott.
A cikk beszámolt róla, hogy Philadelphiában ötvennyolcra emelkedett a halálos áldozatok száma, New Yorkban pedig negyvenkilencre, de nagyon sok az új beteg is. Marissa nem csodálkozott, mivel az egyik vírusgazda egy fül-orr- és gégespecialista volt. A cikk szerint a Rosenberg Klinika máris csődöt jelentett.
Az Eboláról szóló cikk mellett dr. Ahmed Fakkrynak, az Egészségügyi Világszervezet Járványügyi Osztálya vezetőjének fényképét hozta a lap. A fénykép melletti cikk szerint Fakkry azért kereste fel a JFK-t, hogy kivizsgálja az Ebola-járványok ügyét, mivel az Egészségügyi Világszervezet attól tart, hogy a vírus átkerül az Atlanti-óceán túlsó partjára.
Talán dr. Fakkry segíthet, gondolta Marissa. Az ügyvéd, akit Ralph szerzett neki, biztosan el tudja intézni, hogy találkozhasson vele.
Ralph éppen a folyóirat-olvasás terén keletkezett lemaradását igyekezett behozni, amikor este fél tízkor megszólalt a bejárati ajtó csengője. Az órájára nézett, azon tűnődve, ki keresheti ilyen későn. Kinézett az ajtó melletti üvegfalon: legnagyobb megdöbbenésére Marissa nézett rá vissza odakintről.
– Marissa! – kiáltott fel hitetlenkedve, és szélesre tárta az ajtót. Észrevette, hogy a lány mögött egy sárga taxi hajt le a hosszú, félkörív alakú kocsifeljáróról.
Marissa látta, hogy a férfi kitárja a karját és ő zokogva belevetette magát.
– Azt hittem, Kaliforniában vagy – mondta Ralph. – Miért nem hívtál fel? Ha szólsz, kimentem volna eléd a reptérre.
Marissa csak még szorosabban ölelte a férfit és tovább zokogott. Olyan csodálatos volt, hogy végre biztonságban érezhette magát...
– Mi történt veled? – érdeklődött tovább Ralph, de csak még hangosabb zokogás volt a válasz.
– Legalább üljünk le! – mondta és odatámogatta a lányt a heverőhöz. Néhány percig hagyta, hadd sírjon, csak a hátát paskolgatta csitítólag. – Nincs semmi baj – mondogatta, mivel semmi más nem jutott az eszébe. Közben a telefont nézegette, mert föl kellett volna valakit hívnia, de ha Marissa így folytatja, soha nem tud felállni innen, gondolta rezignáltán. Aztán egy mentő ötlete támadt: – Nem akarsz valamit inni? Mit szólnál ahhoz a különleges konyakhoz? Talán attól kicsit jobban ereznéd magad.
Marissa a fejét rázta.
– Bor? Van egy nyitott üveg remek Chardonnay a hűtőben. – Ralph lassan kifogyott az ajánlatokból.
Marissa egyre csak szorította, de a zokogás halkult, és a lélegzése is szabályossá vált.
Vagy öt perc telt el így. Ralph felsóhajtott. – Hol a poggyászod?
Marissa nem válaszolt. Elővett a zsebéből egy papír zsebkendőt és letörölte az arcát.
– Van egy kis hideg csirke a konyhában – próbálkozott újra Ralph.
Marissa végül fölegyenesedett. – Mindjárt összeszedem magam. Csak maradj még itt velem egy kicsit! Annyira féltem.
– De miért nem hívtál fel a repülőtérről? Mi történt a kocsiddal? Nem a repülőtér előtt hagytad?
– Hosszú-lenné mindent elmondani. Attól féltem, hogy valaki figyeli a kocsimat. Azt akartam, senki ne tudja meg, hogy visszajöttem Atlantába.
Ralph felvonta a szemöldökét. – Ez azt jelenti, hogy itt akarod tölteni az éjszakát?
– Ha nincs ellenedre – mondta Marissa. – Nem akarom meghívatni magamat, de olyan jó barát voltál mindvégig...
– Nem akarod, hogy átvigyelek a házadhoz? Összeszedhetnél pár holmit.
– Kösz, de nem akarok ott mutatkozni, ugyanabból az okból, amiért a kocsimhoz sem mertem odamenni. Ha valahová elmennék ma este, akkor az a JFK lenne. El kellene onnan hoznom egy csomagot, amit Tad félretett nekem. De az az igazság, hogy ez várhat holnap reggelig. Sőt még az a védőügyvéd is, aki remélem, segít, hogy megússzam a börtönt.
– Te jó Isten! – kiáltott fel Ralph –, remélem, ezt nem mondod komolyan! Nagyon ideges vagy. Nem gondolod, hogy jó lenne, ha elmondanád, mi történt?
Marissa megfogta Ralph kezét. – El fogom mondani. Ígérem. Csak hadd nyugodjak meg egy kicsit! Talán ha ennék valamit.
– Majd készítek egy kis csirkét.
– Ne fáradj! Tudom, hol a konyha. Inkább csak egy rántottat csinálok.
– Egy perc múlva utánad megyek. Fel kell hívnom valakit.
Marissa áttámolygott a ház túlsó végén lévő konyhába. A helyiségben sorakozó konyhagépek láttán eszébe jutott, készíthetne valami komolyabbat is, nemcsak rántottat, de ez látszott a legegyszerűbbnek. Kivette a tojásokat a hűtőből, és kenyeret is vágott, hogy pirítóst készítsen. Ekkor eszébe jutott: – meg sem kérdezte Ralphot, kér-e rántottat. Először kiáltani akart neki, de rájött, hogy úgysem hallaná.
Letette a tojásokat, odament a házitelefonhoz és nyomkodni kezdte a gombokat, hátha sikerül rájönnie, hogyan működik. – Halló! Halló! – szólt bele a kagylóba, miközben a különféle gombokkal próbálkozott. Amikor végre megtalálta a megfelelő gombot, Ralph hangját hallotta:
– ... nem San Franciscóban van. Itt van nálam. Szünet.
– Jackson, én nem tudom, mi történt. Hisztérikus állapotban van. Csak annyit mondott, hogy a JFK-ban van egy csomag, amit el kell hoznia. Ide hallgass, most nem tudok tovább beszélni. Vissza kell mennem hozzá.
Szünet.
– Itt fogom tartani, ne idegeskedj! De siess ide, amint tudsz! Szünet.
– Nem, senki nem tud róla, hogy itt van. Biztos vagyok benne. Viszlát!
Marissa megmarkolta a konyhapult szélét, mert úgy érezte, menten elájul. Ralph! Az egyetlen személy, akiben megbízott, mindvégig “velük" volt! És Jackson! Biztosan ugyanaz a Jackson, akivel Ralph vacsoráján találkozott. Az OAK elnöke, és úton van idefelé. Magasságos ég!
Mivel tudta, hogy Ralph pillanatokon belül kijön – a konyhába, elszántan folytatta a rántottakészítést. De amikor megpróbálta feltörni az egyik tojást a serpenyő szélén, összetört a kezében és héjastul beleesett az olajba. Éppen a másik tojást vette kézbe, mikor Ralph megjelent két pohár itallal a kezében. A második tojást sikerült valamivel ügyesebben feltörnie. Az egészet – benne az első tojás héjával – összekeverte.
– Nagyszerű illata van – mondta a férfi kedélyesen. Letette az egyik poharat és finoman megérintette Marissa hátát, mire az ijedten összerándult. – Nahát, te tényleg kivagy. Hogyan nyugtassalak meg?
Marissa nem szólt semmit. Bár egy cseppet sem volt már éhes, megsütötte a tojást, megvajazta a pirítóst és dzsemet vett elő. Ralph drága selyem nyakkendőjét, csuklóján lévő súlyos aranyláncát, bojtos
Gucci-papucsát nézte: egyszerre minden, ami körülvette a férfit, nevetségesnek és mesterkéltnek tűnt a számára, beleértve az aprólékos gonddal bebútorozott házat. Mindezek egy tehetős orvos pazarló életmódjának kellékei. Egy orvosé, aki most fél a versenytársaktól, a változó időktől, attól, hogy az egészségügy többé nem az eladók piaca.
Ralph nyilvánvalóan tagja az OAK-nak. Természetes, hogy támogatja Markhamet. És Ralph volt az, nem pedig Tad, aki minden lépéséről tudott. Marissa tányérra tette a tojást, közben az járt a fejében, hogy még akkor sem lenne hová mennie, ha meg tudna szökni innen. Természetesen nem fordulhat az ügyvédhez, akit Ralph ajánl. Most, hogy tudta, Ralph is az ellenségei közé tartozik, eszébe jutott, miért tűnt olyan ismerősnek az ügyvédi iroda neve, amelyet ajánlott. A Cooper, Hodges, McQuinlin és Hanks iroda az OAK jogi képviselője.
Marissa úgy érezte, csapdába került. Üldözőinek magas szintű kapcsolatai vannak. Fogalma sem volt róla, hogy ennyire behálózták a JFK-t. Az biztos, hogy a kongresszusi képviselő, aki kézben tartja a JFK költségvetését, kapcsolatban van a bűnszövetkezettel.
Marissa agya lázasan dolgozott. Attól félt, senki nem hinne neki, és nagyon jól tudta, hogy az egyetlen kézzelfogható bizonyíték, amivel rendelkezik – az injekciós pisztoly –, ott van valahol a szennyezésbiztos laborban, ahová – amint azt sajnos maga is tapasztalta – az üldözőinek szabad bejárása van. Egy dologban volt csak biztos: el kell menekülnie Ralphtól, mielőtt még Jackson – feltehetően néhány nehézfiú társaságában – ideér.
Mikor felvette a villát, hirtelen a szőke férfi jutott az eszébe, amint San Franciscóban a fürdőszobaajtón keresztül ráveti magát. Leejtette a villát. Megint attól félt, elájul.
Ralph elkapta a könyökét és odatámogatta a konyhaasztalhoz. Eléje tette a tányért és biztatni kezdte, hogy egyen.
– Pár perce már olyan jól összeszedted magad – mondta. – Biztosan jobban leszel, ha lesz valami a gyomrodban- – Felvette a földről a villát, bedobta a mosogatóba és újat vett elő az ezüstneműs fiókból.
Marissa a kezébe temette az arcát. Össze kell szednie magát. Minden perc drága, és az ideje egyre fogy. /
– Hát nem vagy éhes? – kérdezte Ralph.
– Nem nagyon – ismerte be Marissa. A tojásnak már a szagától is felfordult a gyomra. Megborzongott.
– A legjobb lenné, ha bevennél valami nyugtatót. Van fönt. Mit szólnál hozzá?
– Oké – egyezett bele Marissa.  – Rögtön jövök – mondta Ralph és megszorította Marissa vállát.
Ez volt a lehetőség, amiért imádkozott. Amint a férfi kilépett a szobából, Marissa felpattant és leakasztotta a kagylót. A telefon süket volt. Ralph bizonyára kihúzta. Visszatette a telefont, és Ralph kocsikulcsát kezdte keresgélni a konyhában. Semmi. Átment a szomszédos lakószobába. A térelválasztón talált egy apró márványurnát. Volt benne néhány kulcs, de egyik sem kocsihoz való. Marissa visszament a konyhába és most a hátsó folyosón próbálkozott. Egy parafa hirdetőtáblát, egy régi iskolapadot és egy öreg fiókos szekrényt talált ott. A folyosóról nyílt a fürdőszoba is.
Először a padot kutatta át. Fölemelte a fedelét és turkálni kezdett. Talált néhány furcsa alakú lakáskulcsot, de ez volt minden. Ezután a fiókos szekrény következett. Nyitogatni kezdte a fiókokat: kesztyűk, sálak, esőkabátok kerültek elő belőlük.
– Mit keresel? – szólalt meg egyszer csak Ralph a háta mögött. Bűntudatosan fölegyenesedett, valami alibin törte a fejét. Ralph várakozóan nézett rá. A jobb keze össze volt csukva, a baljában egy pohár vizet tartott.
– Gondoltam, keresek egy szvettert – nyögte ki végre Marissa.
Ralph furcsán nézett rá. A házban inkább túlságosan is meleg volt. Végül is pár nap volt már csak hátra júniusig.
– Bekapcsolom a konyhában a fűtést – terelte vissza a lányt a konyhába. Kinyitotta a jobb kezét. – Itt van, vedd be! – ejtett egy kapszulát Marissa tenyerébe. A kapszula vörös és elefántcsontszínű volt.
– Dalmane? – kérdezte Marissa. – Azt hittem, nyugtatót hozol.
– Ez majd megnyugtat és jót alszol tőle éjszaka – magyarázta Ralph. Marissa megrázta a fejét és visszaadta a kapszulát Ralphnak. – Inkább nyugtatót kérek!
– Mit szólnál Váliumhoz?
– Az jó lesz – válaszolta Marissa.
Amint meghallotta, hogy a férfi felmegy a lépcsőn, Marissa kifutott az előszobába. Sem a díszes márvány asztalkán, sem a fiókjában nem találta a kulcsot. Kinyitotta a ruhásszekrényt és sietve végigtapogatta Ralph zakóinak zsebét. Semmi.
Ralph már a lépcsőn jött lefelé, mire Marissa visszaért a konyhába.
– Tessék, itt van – ejtett egy kék tablettát Marissa tenyerébe.
– Mekkora dózis?
– Tíz milligramm.
– Nem gondolod, hogy kicsit sok lesz?
– Nagyon kiborultál. Nem fog úgy hatni, mint egyébként szokott – mondta Ralph és odanyújtotta neki a pohár vizet.
Marissa elvette a gyógyszert, és úgy tett, mintha bevenné, de valójában lopva beleejtette a blézere zsebébe.
– Most próbálj enni – biztatta Ralph. Marissa legyűrt néhány falatot, közben azon törte a fejét, hogyan léphetne meg, mielőtt Jackson meg érkezik. Az ételnek pocsék íze volt, néhány falat után letette a villáját.
– Még mindig nincs étvágyad? Marissa megrázta a fejét.
– Jól van, akkor menjünk vissza a nappaliba!
Marissa örült, hogy távozhat az ételszaga helyiségből, de amint leültek, Ralph erősködni kezdett, hogy igyanak még egy pohárral.
– Azt hiszem, nem szabadna innom a Váliumra.
– Egy kevés nem árthat.
– Mondd, nem akarsz te engem leitatni? – kérdezte Marissa. Kipréselt magából valami nevetésfélét. – Jobb lesz, ha én töltöm ki azokat az italokat.
– Rendben van – tette fel a lábát Ralph a teaasztalkára. – Én whiskyt kérek.
Marissa átment az italosszekrényhez és kitöltött Ralphnak jó négyujjnyi whiskyt. Miután meggyőződött róla, hogy a férfi nem figyeli, elővette a Válium-tablettát, félbetörte és bedobta az alkoholba. Nem volt szerencséje: a tabletta nem oldódott fel. Kihalászta a darabokat, a whiskysüveg alján porrá törte őket és a port belekeverte az italba.
– Segítsek? – kérdezte Ralph.
– Nem kell – válaszolta Marissa és kevés brandyt töltött a saját poharába. – Már itt is vagyok.
Ralph elvette a poharát és hátradőlt a heverőn. Marissa leült mellé, közben azon törte a fejét, hová tehette Ralph a kocsija kulcsát. Eszébe jutott, vajon mit szólna a férfi, ha csak úgy elkérné tőle, de úgy döntött, hogy ez kockázatos lenne. Ha rájönne, hogy Marissa mindent tud, esetleg erőszakkal tartaná vissza, így még mindig maradt esélye a menekülésre, persze csak ha megtalálja a kulcsot.
Szörnyű dolog jutott az eszébe: Ralph valószínűleg a nadrágzsebébe tette a kulcsokat. Bármilyen ízléstelen dolog is volt, Marissa erőt vett magán és odabújt a férfihoz. Kihívóan a férfi csípőjére tette a kezét. Úgy volt, ahogy gondolta: a vékony gabardinszöveten át ki tudta tapintani a kulcsokat. De hogy a csudába halássza ki őket?
Marissa összeszorította a fogát, és a férfi felé fordította az arcát, odakínálva neki az ajkát. Miközben a férfi csípőjét simogatta, Marissa becsúsztatta ujjait a zsebébe. Még levegőt is alig mert venni. Megérintette a kulcskarikát és húzni kezdte kifelé. A kulcsok megcsörrentek, mire Marissa hevesen csókolni kezdte a férfit. Megérezve, hogy a férfi viszonozza ezt, úgy döntött, mindent egy lapra tesz fel. Istenkém, segíts! – fohászkodott magában, miközben kihúzta a kulcsokat és a saját zsebébe rejtette őket.
Ralph, úgy látszik, elfeledkezett róla, hogy Jackson hamarosan megérkezik vagy pedig úgy gondolta, a szex a legalkalmasabb rá, hogy Marissát lekösse. Akárhogy is, ideje volt leállítani.
– Drágám – szólalt meg Marissa. – Sajnálom, hogy ezt kell tennem veled, de kezdem érezni a tabletta hatását. Azt hiszem, kénytelen leszek lefeküdni.
– Csak pihenj itt! Majd én tartalak.
– Nagyon jó lenne, de akkor fel kellene cipelned az emeletre. – Marissa kibontakozott Ralph öleléséből. A férfi féltő gondossággal felkísérte a lépcsőn a hálószobába.
– Nem akarod, hogy melletted maradjak? – kérdezte.
– Sajnálom, Ralph. Mindjárt elalszom. Hagyjál aludni! – Mosolyt erőltetett az arcára. – Még mindig folytathatjuk, ha elmúlik a Válium hatása. – Hogy elvágja a további vitát, ruhástul végigdőlt az ágyon.
– Ne adjak kölcsön egy pizsamát? – kérdezte a férfi reménykedve.
– Nem, nem. Képtelen vagyok nyitva tartani a szememet.
– Szólj, ha mégis kell! Lent leszek.
Amint az ajtó becsukódott, Marissa lábujjhegyen odament és fülelt, amíg Ralph le nem ért a lépcsőn. Azután az ablakhoz ment és kinyitotta. Az erkély úgy helyezkedett el, ahogy emlékezett rá. Nagyon óvatosan kilépett a langyos tavaszi éjszakába. Az égbolt úgy borult fölé, mint egy csillagokkal teliszórt kerek sátor. A fáknak csak sötét sziluettjük látszott. A levegő mozdulatlan. A távolban egy kutya ugatott. Ekkor Marissa meghallotta a kocsi zúgását.
Gyorsan körülnézett. Öt méter magasan lehetett az aszfaltozott kocsibejáró fölött. Leugrani nem lehet. Az erkélyt alacsony mellvéd- vette körül, amely elválasztotta a tornác ferde tetejétől. Jobboldalt a tornáctető a toronynál végződött, balra pedig elfordult az épület sarkán.
Marissa lelépett a mellvédre és óvatosan felkapaszkodott a tetőre. A tornác teteje hat-hét méterre tőle ért véget. A tűzlépcső a második emeletről indult, de túl messze volt, hogy elérje. Megfordult, és visszafelé kezdett mászni az erkély felé. Félúton volt, amikor a kocsi, aminek az előbb a hangját hallotta, ráfordult Ralph kocsibehajtójára.
Marissa mozdulatlanul feküdt a ferde tetőn. Tudta, hogy bárki megláthatja lentről, a kocsibejáróról, ha fel talál nézni. A kocsi lámpái fényben fürdették a fákat, azután végigsöpörtek a ház elején, megvilágítva Marissal. Végül az autó megállt a bejárat előtt. A kocsi ajtói kinyíltak és Marissa több férfihangot hallott. A hangok nem voltak izgatottak, tehát senki nem vette észre, hogy a tetőn lapult. Ralph kinyitotta az ajtót. Váltottak pár mondatot, azután bementek a házba.
Marissa végigsietett a tetőn és a mellvéden át visszamászott az erkélyre. Visszament a vendégszobába és kinyitotta a folyosóra vezető ajtót. Amint kilépett a folyosóra, Ralph hangját hallotta, de azt nem tudta kivenni, mit mond. Amilyen halkan csak tudott, elindult a hátsó lépcső felé.
Az előszobából csak a második lépcsőfordulóig szűrődött fel fény. Marissa a falat tapogatva haladt előre. Elhaladt egy sor hálószoba előtt, végül befordult a sarkon és meglátta a konyhából jövő fényt.
A lépcső tetején megállt. Az öreg házban hallatszó zajok összezavarták. Továbbra is hallotta a hangokat, de lépések zaja is megütötte a fülét. Csak az volt a probléma, hogy nem tudta, honnan erednek. Ebben a pillanatban egy kezet vett észre a lépcsőkorláton.
Azonnal irányt változtatott és elindult felfelé. Az első és második emelet közt félúton megreccsent egy lépcsőfok a lába alatt. Megállt és hevesen dobogó szívvel, visszatartott lélegzettel hallgatta a lentről közeledő lépteket. Csak akkor merte kiengedni a levegőt, amikor a férfi felért az emeletre és elindult a ház eleje felé a folyosón.
Marissa tovább ment felfelé a lépcsőn, a legkisebb zajra is összerezzenve. A személyzeti lakásba vezető ajtó csukva volt, de nem volt bezárva.
Amilyen halkan csak tudott, keresztülment a nappalin, át a hálószobába, mert úgy tippelte, hogy onnan indul lefelé a tűzlépcső.
Nagy nehezen feltolta az ablakot és kilépett a koszos fémrácsra. Mindig irtózott a magasságtól. Minden bátorságát össze kellett szednie, hogy rá merjen állni. Habozva indult lefelé a lépcsőn, mindig a jobb lábát nyújtva előre. Mire leért a második szintre, a ház belsejéből már izgatott hangok szűrődtek ki, ajtók nyíltak és csapódtak. Egymás után világosodtak ki a hálószobaablakok. Felfedezték, hogy eltűnt.
Marissa gyorsabb tempót diktált magának. Amint azonban tovább akart indulni a második szintről, valamilyen fémszerkezet az útját állta. Tapogatózni kezdett, mi lehet az. Rájött, hogy az utolsó lépcsőszakaszt felhajtották, a betörők elleni védekezésül. Kétségbeesetten próbált rájönni, hogyan lehet leengedni. Nem talált semmiféle kioldómechanizmust. Ekkor a háta mögött felfedezett egy ellensúlyt.
Óvatosan rátette a lábát az első lépcsőfokra. A lépcső nagyot nyikordult. Marissa tudta, hogy nincs más választása: teljes súlyával ránehezedett a lépcsőre. A fémszerkezet ijesztő csattanással zuhant a földre és Marissa lerohant rajta.
Amint füvet érzett a lába alatt, a karját vadul lóbálva futni kezdett a garázs felé. A házban levő férfiak biztosan meghallották, amikor a tűzlépcső lezuhant. Másodperceken belül a nyomában lesznek.
Odafutott a garázs oldalán levő ajtóhoz, azon imádkozva, hogy nyitva legyen. Nyitva volt: amint beugrott, még hallotta, hogy kinyílik a ház hátsó ajtaja. Mindenre elszántan belépett a sötétbe és behúzta maga mögött az ajtót. Megfordult és elindult előre: Szinte azonnal beleütközött Ralph 300 SLD Mercedesébe. Kitapogatta a kocsi ajtaját és beült a volán mögé. Némi matatás után becsúsztatta a kulcsot és elfordította. Több lámpa is kigyulladt a műszerfalon, de a kocsi nem indult. Ekkor eszébe jutott, hogy Ralph elmagyarázta neki: várni kell, amíg elalszik a narancssárga lámpa, mivel a kocsi dízelmotoros. Visszatekerte a kulcsot és félig elfordította. Kigyulladt a narancssárga lámpa. Marissa várt. Hallotta, hogy valaki felemeli a garázsajtót. Kétségbeesetten rácsapott a központi ajtózáró gombra.
– Siess már! – mormogta összeszorított foggal. A narancssárga lámpa elaludt. Elfordította a kulcsot, lenyomta a gázpedált. A motor felzúgott. Valaki nagyokat csapott a szélvédőre. Marissa hátramenetbe kapcsolt és tövig nyomta a pedált. A nagy kocsi egy pillanat késéssel reagált, de azután olyan erővel lódult hátra, hogy Marissa nekivágódott a kormánynak. Jó erősen kitámasztotta magát, miközben a kocsi kilőtt a garázsból. Két férfi oldalra vetette magát, hogy a bőrét mentse.
A kocsi vad iramban végigszáguldott a kocsibejárón. Marissa beletaposott a fékbe, ahogy csikorogva befordult a ház elé, de már késő volt. A Mercedes hátuljával belerohant Jackson kocsijába. Marissa előremenetbe kapcsolt, és már azt hitte, szabad, amikor egy férfi, kihasználva, hogy egy pillanatra megállt, a kocsi motorházára vetette magát. Marissa gázt adott. A hátsó kerekek pörögtek, de a kocsi nem mozdult, felakadt a másik autóra. Marissa előre-, majd hátramenetbe kapcsolt, és himbálni kezdte a Mercedest, mintha hóból akarta volna kiszabadítani. Fémes recsegés hallatszott, azután a kocsi kilőtt. Marissa végigrobogott a kocsibejárón, lerepítve támadóját a motorháztetőről.

– Kár a gőzért –  jelentette ki Jake, mikor az olajat törölgetve a kezéről kimászott Jackson kocsija alól. – Kilyukasztotta a hűtőjét – szólt be a doktornak. – Kifolyt a hűtővíz, még ha be is indulna, akkor sem jutna vele messzire.
– Az isten verje meg! – káromkodott Jackson, és kiszállt. – Ennek a nőnek malaca van. Biztos, hogy nem járunk így, ha egyenesen idejövök, és nem várom meg, amíg a maga tökfejei beérnek a repülőtérről – fordult dühödten Heberlinghez.
– Persze – vágott vissza Heberling. – És mit csinált volna? A lelkére beszél? Szüksége volt Jake-re és George-ra.
– Elvihetik a 450 SL-emet – ajánlotta fel Ralph.
– De az csak kétüléses.
– Túl nagy előnyre tett szert – mondta George. – Soha nem kapjuk el.
– Nem tudom, hogy az istenbe léphetett megmondta mentegetőzve Ralph. – Amikor otthagytam, már aludt. Magasságos ég, tíz milligramm Váliumot vett be. – Érezte, hogy maga is kába egy kissé.
– Van róla valami fogalmad, hová mehetett? – kérdezte Jackson.
– Nem hinném, hogy a rendőrségre – válaszolta Ralph. – Mindenkitől fél, különösen most. Lehet, hogy a JFK-ban próbálkozik. Azt mondta, valami csomagja van ott.
Jackson Heberlingre nézett. Mindkettőjüknek az injekciós pisztoly jutott az eszébe.
– Ha jobb ötletetek nincs, utánaküldhetjük Jake-et és George-ot – mondta Heberling. – Biztosak lehetünk benne, hogy nem hazamegy, és azután, hogy úgy elbánt Allel, a fiúk égnek a bosszúvágytól.
Tizenöt percnyi autózás után Marissa eléggé megnyugodott ahhoz, hogy gondolkozni kezdjen, hol is lehet. Annyit kanyarodott ide-oda, hátha követik, hogy végül teljesen összezavarodott. Még az is lehet, hogy körbeautózott a városban.
Nem messze észrevett egy kivilágított benzinkutat. Marissa beállt a kúthoz és leeresztette az ablakot. Egy fiatalember jött ki, “Atlanta Braves" feliratú baseballsapkában.
– Megmondaná, hol vagyok? – kérdezte Marissa.
– Ez egy Shell-kút – mondta a fiatalember, Ralph összetört kocsiját nézegetve. – Tudja, hogy összetört mind a két hátsó lámpája?
– Nem csodálom – válaszolta Marissa. – Merre van az Emory Egyetem? Megmondaná, hogyan jutok oda?
– Hölgyem, úgy néz ki a kocsija, mintha egy roncsautós versenyről jött volna – csóválta a fejét a fiú hitetlenkedve.
Marissa megismételte a kérdést, végül a kutas bizonytalanul ugyan, de útbaigazította.
Tíz perccel később. Marissa elhajtott a JFK előtt. Az épület elhagyatottnak és békésnek tűnt, de még mindig nem tudta biztosan, mit kellene tennie, és kiben bízhatna. Legszívesebben egy jó ügyvédhez ment volna, de fogalma sem volt róla, hol találhatna egyet. Az biztos, hogy McQuinlin szóba sem jöhet.
Az egyetlen ember, akihez nyugodtan merne fordulni, dr. Fakkry lenne, az Egészségügyi Világszervezettől. Az biztos, hogy ő nincs benne a bűnszövetkezetben, és közel is lakik, az Őszibarackfa Plaza hotelben. Csak az a kérdés, hinni fog-e neki, vagy pedig felhívja Dubcheket, esetleg valaki mást a JFK-ból, és ezzel újra rászabadítja az üldözőit.
A félelem azt súgta neki, az egyetlen logikus dolog, amit tehet, hogy megszerzi az injekciós pisztolyt. Az volt az egyetlen kézzelfogható bizonyítéka. Úgy gondolta, anélkül senki nem veszi komolyan. Még mindig nála volt Tad belépőkártyája, és ha Tad nem áll kapcsolatban az OAK-val, akkor még használni is tudja. Annak persze fennállt a lehetősége, hogy a biztonsági őrség nem engedi be az épületbe.
Marissa nagy bátran ráfordult a kocsifelhajtóra és megállt, nem messze a JFK bejáratától. Azt akarta, hogy kéznél legyen a kocsi, hátha valaki megpróbálja megállítani.
Benézett a bejárati ajtón. Az őr az asztala mellett ült, és olvasott. Amikor meghallotta, hogy valaki belép, egykedvűen fölnézett.
Marissa beharapta az alsó ajkát és sietség nélkül bement, megpróbálva palástolni a félelmét. Felkapta a tollat és ráfirkantotta a nevét a jelenléti ívre. Fel“ nézett, hátha a férfi mond valamit, de az rezzenéstelen arccal nézett vissza rá.
– Mit olvas? – kérdezte Marissa, remegve az idegességtől.
– Camus-t.
Marissa azt már meg sem merte kérdezni, nem véletlenül a Pestist olvassa-e. Elindult a központi lift felé, közben a hátában érezte a férfi tekintetét. Megnyomta a harmadik emelet gombját, megfordult és visszanézett. A férfi még mindig figyelte.
Mikor az ajtó bezárult, az őr felkapta a telefont és tárcsázott. Amint felvették, rögtön beleszólt:
– Doktor Blumenthal az előbb jött be. Felment a lifttel.
– Nagyszerű, Jerome! – mondta Dubchek. A hangja rekedt volt, mintha fáradt vagy beteg lenne. – Rögtön ott vagyunk. Senki mást ne engedjen be!
– Ahogy kívánja, doktor Dubchek!
Marissa kiszállt a liftből, és néhány percig várt, az emeletjelző lámpákat figyelve. Mindkét lift ott maradt, ahol addig állt. Az épület csendes volt. Miután így megbizonyosodott róla, hogy nem követik, Marissa leszaladt a lépcsőn egy emeletet, és a függőfolyosón átment a virológiái épületbe. Végigsietett a hosszú, rendetlen folyosón, befordult a sarkon, és megállt az acél biztonsági ajtó előtt. Még a lélegzetét is visszafojtotta, ahogy becsúsztatta Tad kártyáját a nyílásba és beütötte a számát.
Egy pillanatig nem történt semmi. Már attól félt, hogy a riasztócsengő fog megszólalni. De csak a zár kattant. A súlyos ajtó feltárult és Marissa belépett.
Felkapcsolta a világítást, kitekerte a légmentes ajtó zárókerekét, bement az első helyiségbe, és ahelyett, hogy orvosi vászonruhát húzott volna, egyenesen átment a következő kamrába. Miközben a műanyag ruhával küszködött, azon törte a fejét, hová rejthette Tad a szennyezett injekciós pisztolyt.
Dubchek úgy száguldott, mint egy őrült: csak akkor fékezett a kanyarokban, ha feltétlenül szükséges volt, és nem állt meg a piros lámpáknál sem. Két férfi volt vele: Töm, aki elöl ült, az ajtóba kapaszkodott. Mark a hátsó ülésen, akárhogy igyekezett, jobbra-balra csúszkált. Mindhármuknak komor volt az arca. Attól féltek, már későn érkeznek.

– Ott van ni! – mutatott George a Járványfelügyeleti Központ feliratra. – És ott van Ralph kocsija! – tette hozzá, a félkör alakú kocsifelhajtón álló Mercedesre mutatva. – Úgy látszik, végre mellénk szegődött a szerencse.
. Úgy döntött, hogy az utca túlsó oldalán levő Sheraton Motor Inn parkolójába áll be.
George előhúzta S. & W. 356-os Magnumját, és ellenőrizte, hogy tele van-e a tár. Kinyitotta az ajtót és kilépett, a csípőjéhez szorítva a fegyvert. A fény megcsillant a rozsdamentes acélcsövön.
– Tényleg ezt az ágyút akarod használni? – kérdezte Jake. – Piszokul nagy zajt csap.
– Nagy kár, hogy nem volt nálam, amikor a motorháztetőn kocsikáztatott téged – vágott közbe George. – Gyerünk!
Jake megvonta a vállát, és kiszállt a kocsiból.
Megtapogatta az övébe tűzött automata Beretta csövét. Mennyivel finomabb fegyver!

Kezében a légvezetékkel, Marissa az utolsó ajtón átsietve belépett a szennyezésbiztos laborba. Rákapcsolta magát a központi csővégre és körülnézett. A felfordulásnak, amit azon a másik végzetes éjszakán okozott, már nyoma sem volt, de az epizód emléke hátborzongatóan élénken élt az emlékezetében. Marissa reszketett. Semmi mást nem akart, mint megtalálni a csomagot, és eltűnni a laborból. Könnyű azt mondani! Mint minden laborban, itt is számtalan olyan hely volt, ahová el lehet rejteni egy ekkora csomagot.
Marissa jobboldalt kezdte a kutatást: szekrényajtókat nyitogatott és fiókokat húzgált ki. Körülbelül a helyiség feléig jutott el, amikor fölegyenesedett. Kell legyen ennél jobb módszer is. Odament a központi rész fölé nyúló egyik szennyezésbiztos szűrőhöz, amit Tad a sajátjának tekintett. Az alatta levő fiókos szekrényben reagensekkel teli üvegeket, papírtörülközőket, műanyag szemeteszsákokat, többdoboznyi új üvegárut és egy rakás egyéb tartalék felszerelést talált. De nem látott olyan csomagot, amely hasonlított volna az övére. Már éppen arra készült, hogy máshol folytatja a keresgélést, amikor benézett a szennyezésbiztos ernyő üvege mögé. Tad felszerelése mögött egy sötétzöld műanyag szemeteszsák körvonalait vette észre.
Marissa bekapcsolta a ventilátort és félrehúzta az ernyő előtt levő üveget. Óvatosan, nehogy hozzáérjen Tad dolgaihoz, kiemelte a zsákot. Az a csomag volt benne, amit a Federal Expresszel küldött el Tadnek. A biztonság kedvéért ellenőrizte a címkét. Tad címe volt rajta, Marissa kézírásával.
Marissa egy másik szemeteszsákba tette át a csomagot és gondosan lezárta. Ezután a használt zsákot visszahelyezte a szennyezésbiztos ernyő alá, és visszahúzta az üveget. Sietve lekapcsolta a légvezetékét a központi csővégről, és elindult az ajtó felé. Ideje volt, hogy felkeresse dr. Fakkryt vagy egy olyan hivatalos személyt, akiben megbízhat.
– Türelem – mondogatta magában a fenolos fertőtlenítőszer-zuhany alatt állva. Automata szabályozta a fertőtlenítés időtartamát, így ki kellett várnia a zuhany végét, mert csak akkor tudta kinyitni az ajtót. A következő helyiségben lehámozta magáról a műanyag ruhát. Vadul rángatta a cipzárat, valahányszor megakadt. Mire megszabadult a védőöltözéktől, csuromvíz volt az utcai ruhája.

Dubchek csikorogva fékezett, közvetlenül a JFK bejárata előtt. A három férfi kiugrott a kocsiból. Jerome már kinyitva tartotta számukra az egyik üvegajtót.
Dubchek nem vesztegette az időt kérdésekkel. Biztos volt benne, hogy az őr szólna, ha Marissa már elment volna. Odarohant a várakozó lifthez, és megnyomta a harmadik emelet gombját.
Marissa éppen kilépett a függőfolyosóra, amikor felpattant a főépület ajtaja, és három férfi vágtatott ki rajta. Megpördült és visszafutott a Virológia épületébe.
– Álljon meg, Marissa! – kiáltotta valaki. Mintha Dubchek hangja lett volna. Magasságos ég, ő is üldözi?
Bezárta maga mögött az ajtót és körülnézett, hol rejtőzhetne el. Jobbra volt a lift, balra a lépcső. Töprengésre nem volt idő.
Mire Dubchek feltépte az ajtót, már csak a lefelé mutató nyíl világított a lift ajtaja mellett. Marissa már a földszinten volt, amikor a három férfi futva lefelé indult a lépcsőn.
Most, hogy Dubchek a sarkában volt, Marissa tudta, nincs rá ideje, hogy lelassítson, amikor a biztonsági őr mellett kimegy a főépületből. Mire a férfi föltekintett a könyvéből, Marissa már el is futott előtte. Felállt, de ennél többet már nem tehetett. Eszébe jutott ugyan, hogy dr. Dubchek talán szerette volna, ha erőszakkal megállítja a lányt, de addigra Marissának már se híre, se hamva nem volt.
Kint az épület előtt Marissa bal kezébe csúsztatva a csomagot, kotorászni kezdett Ralph kocsijának kulcsa után. Kiáltásokat hallott, majd kivágódott a JFK ajtaja. Marissa feltépte a Mercedes ajtaját, és beugrott a kormány mögé. Annyira beprogramozta magát a menekülésre, hogy némi időbe tellett, amíg tudatosodott benne, hogy valaki ül a jobb oldali ülésen. Hátul is ült valaki. A legszörnyűbb azonban egy rá irányuló jókora revolver látványa volt.
Marissa megpróbált ellenkező irányba mozdulni, de mintha valami sűrű, tapadós folyadékban éviekéit volna. A teste nem engedelmeskedett. Látta, hogy a pisztoly egyre közeledik hozzá, de képtelen volt bármit is csinálni. A félhomályban felfedezett egy arcot, és hallotta, hogy valaki azt mondja: – Viszlát. – De mielőtt még befejezte volna, a pisztoly rémítő csattanással elsült, és az idő megállt.

Amikor Marissa visszanyerte az öntudatát, valami puhán feküdt. Valaki a nevén szólította. Mikor lassan felnyitotta a szemét, rájött, hogy visszavitték a JFK előcsarnokában álló heverőre.
Vörös és kék villanások töltötték be a helyiséget, mint valami csiricsáré punk diszkóban. Úgy tűnt, rengeteg ember járkál ki- és befelé. Túl zavaros volt az egész. Újra behunyta a szemét, és azon kezdett gondolkozni, mi történhetett a két pisztolyos férfival.
– Marissa, jól van?
A lány kinyitotta a szemét. Dubchek hajolt fölé, sötét szeméből sugárzott az aggodalom.
– Marissa! – szólalt meg újra. – Jól van? Mennyit nyugtalankodtam! Amikor végre rádöbbentett minket, mi folyik, attól féltünk, megpróbálják megölni. De sehol nem maradt elég sokáig, hogy megtaláljuk.
Marissa még mindig nem tudott megszólalni a megrázkódtatástól.
– Kérem, mondjon valamit! – kérlelte Dubchek. – Megsebesítették?
– Azt hittem, maga is benne van... a bűnszövetkezetben – mondta Marissa. Többre egyelőre nem futotta az erejéből.
– Ettől féltem – nyögött fel Dubchek. – Nem mintha nem érdemeltem volna meg. Annyira el voltam foglalva a JFK hírnevének oltalmazásával, hogy egyszerűen nem voltam hajlandó tudomást venni az elméletéről. De higgye el, semmi közöm nem volt hozzájuk!
Marissa a férfi keze után nyúlt.
– Azt hiszem, én sem adtam rá sok esélyt, hogy ezt elmondja. Túlságosan el voltam foglalva azzal, hogy minden szabályt megszegjek.
Odalépett hozzájuk egy mentőtiszt. – Bevigyük a hölgyet a kórházba?
– Bemegy, Marissa? – kérdezte Dubchek.
– Azt hiszem, igen, bár nincs semmi bajom. Odajött egy másik mentős és segített ráemelni Marissal a hordágyra.
– Amikor az első csattanást hallottam, azt hittem, engem lőttek le – szólalt meg a lány.
– Nem, a gyilkosjelöltjét lőtte agyon az egyik FBI-ügynök, akit riasztottam.
Marissa megborzongott. Dubchek a hordágy mellett lépdelt egészen a mentőkocsiig. A lány kinyúlt és megfogta a kezét.

EPILÓGUS

Marissa éppen kicsomagolt a kéthetes szabadság után, amit dr. Carbonara állhatatos nógatására vett ki, amikor megszólalt a csengő. Alig néhány perce érkezett vissza Virginiából, ahol a családja minden lehetséges módon kényeztette, még új kiskutyát is ajándékoztak neki, akit nyomban Taffy Kettőnek keresztelt el.
A lépcsőn lefelé menet azon törte a fejét, vajon ki keresheti. Senkinek nem mondta meg pontosan, mikor tér vissza. Meglepetésére Cyrill Dubchek és egy idegen állt az ajtóban.
– Remélem, nem veszi rossz néven, hogy csak így betoppanunk, de doktor Carbonara azt mondta, lehet, hogy itthon van. Doktor Fakkry az Egészségügyi Világszervezettől szeretett volna találkozni magával. Ez az utolsó napja Amerikában, ma este repül vissza Genfbe.
Az idegen előrelépett, biccentett, és egyenesen Marissa szemébe nézett. A szeme Dubchekére emlékeztetett: sötét volt és csillogó.
– Nagy megtiszteltetés ez számomra – kezdte doktor Fakkry enyhe angolos akcentussal. – Személyesen is szerettem volna köszönetet mondani a nagyszerű detektívmunkáért.
– Amihez semmiféle segítséget nem nyújtottunk – tette hozzá Dubchek.
– Zavarba hoznak – mondta Marissa, mert semmi okosabb nem jutott az eszébe.
Dubchek megköszörülte a torkát. Marissának tetszett ez az új bátortalanság. Dubchek nagyon jóképű férfi volt, ezt Marissa is mindig kénytelen volt elismerni, amikor éppen nem volt éktelenül dühös rá.
– Azt gondoltuk, szeretné tudni, mi történt – szólalt meg.
– A sajtónak a lehető legkevesebbet mondtunk el, de még a rendőrség is úgy véli, magának joga van tudni az igazságot.
– Szeretnék mindent hallani – mondta Marissa. – De jöjjenek és üljenek le! Hozhatok maguknak egy italt?
Amikor elhelyezkedtek, dr. Fakkry vette át a szót.
– Hála önnek, szinte mindenkit letartóztattak, akinek köze volt az Ebola-járványok terjesztéséhez. A férfi, akit San Franciscóban megkéselt, abban a pillanatban, hogy magához tért a műtét után, terhelő vallomást tett Heberling ellen.
– A rendőrség arra gyanakszik, szeretett volna börtönbe kerülni, nehogy maga még egyszer elkapja – szólt köz-be Dubchek. Régi, ironikus mosolya ott bujkált a szája szögletében.
Marissa megborzongott, mert eszébe jutott a szörnyű jelenet, amikor megkéselte a férfit a szálloda fürdőszobájában. Egy pillanatra megkövült a jeges, kék tekintet emlékének hatására, de azután összeszedte magát, és megkérdezte, mi történt Heberlinggel.
– Esküdtszék elé kerül többszörös, előre megfontolt gyilkosság vádjával – mondta Dubchek. – A bíró elutasította, hogy bármilyen magas óvadék ellenében szabadlábra helyezze. Azt mondta, akkora veszélyt jelent a társadalom számára, mint a náci háborús bűnösök.
– És a férfi, akit megfertőztem az injekciós pisztollyal? – Marissa alig merte feltenni ezt a kérdést. Nem szerette volna, ha valakinek a halála az ő lelkén szárad, vagy maga is terjesztette volna az Ebolát.
– Meg fog maradni, és bíróság elé fogják állítani. Időben beadta magának a szérumot, de súlyos szérumbetegséget kapott. Amint felgyógyul, a börtönben a helye.
– Mi lett az Orvosok Akció Kongresszusának vezetőivel? – kérdezte Marissa.
– Jó páran közülük vállalták, hogy a vád tanúi lesznek – mondta Dubchek. – Ez rendkívüli modort megkönnyíti a vizsgálatot. Egyre inkább az a meggyőződésünk, a szervezet egyszerű tagjai azt hitték, pusztán egy hétköznapi választási kampányt támogatnak.
– És Tieman? Ő egyáltalán nem olyan embernek tűnt, aki ilyen dolgokba keveredik. Legalábbis én úgy érzem, hogy tényleg kínozza a lelkiismeret.
– Az ügyvédje elintézte, hogy az együttműködésért cserébe enyhébb büntetést kapjon. Ami az OAK-t illeti, a csoport tönkrement. Majdnem minden áldozat családja pert indított ellenük. Jó hosszú időre rács mögé dugják őket, legfőképpen Jacksont.
– Gondolom, Ralphot is elítélik – mondta vontatottan Marissa. Még mindig nem tudta elkönyvelni magában, hogy a férfi, akit a védelmezőjének hitt, meg akarta gyilkolni.
– Az elsők között volt, akik együttműködtek az ügyészséggel. Némileg enyhébb büntetést kap majd, de azért nem hiszem, hogy egyhamar kiengedik. Az OAK-hoz fűződő kapcsolatain túl közvetlenül részese volt a maga elleni támadásoknak.
– Tudom – sóhajtott fel Marissa.
– Hála a maga kitartásának, a New York-i járványt most már biztosan meg tudjuk fékezni – mondta lelkesedve Dubchek.
– Hála istennek – mondta Marissa.
– És mikor jön vissza a JFK-ba? – kérdezte Dubchek. – Már kiállítottuk a belépési engedélyét a szennyezésbiztos laborba. – Ezúttal végre felszabadultan mosolygott. – Senkit nem lelkesített a gondolat, hogy maga ismét ott bolyong majd éjszakánként.
Marissa akarata ellenére elpirult.
– Még nem döntöttem. Az az igazság, azon gondolkozom, hogy visszamegyek gyermekorvosnak.
– Vissza, Bostonba? – esett le Dubchek álla.
– Nagy veszteség lesz a szakmának – mondta Fakkry. – Ön a nemzetközi epidemiológia hőse lett, doktor Blumenthal.
– Még meggondolom – ígérte Marissa. – De még ha visszamegyek is gyermekorvosnak, azt tervezem, hogy Atlantában maradok. – Aztán megsimogatta az új kiskutyáját. Kis ideig hallgatott, majd folytatta.
– De lenne egy kérésem.
– Ha bármiben segíthetünk... – vágott közbe dr. Fakkry.
Marissa megrázta a fejét. – Ebben az ügyben csak doktor Dubchek segíthet. Akár visszamegyek gyermekorvosnak, akár nem, remélem, újra meghív vacsorázni.
Dubchek erre nem volt felkészülve. De azután jót nevetve Fakkry zavart arckifejezésén – előrehajolt, és atyás puszit nyomott Marissa homlokára.