Robin Cook
MŰHIBA

I.P.C.
KÖNYVEK

A fordítás a G. P. Putnams Sons, New York
1990. évi kiadása alapján készült.
A mű eredeti címe: Harmful Intent
Copyright © 1990 by Robin Cook
Fordította: Greguss Ferenc
Szaklektor: Dr. Retteghy Tibor
A címlapot tervezte: Veres László
Hungarian translation © Greguss Ferenc, 1991

I.P.C
KÖNYVEK

A sorozat főszerkesztője:
Ivanics István

Felelős szerkesztője:
Morcsányi Géza

Szerkesztő: Talpas János
Műszaki szerkesztő: Hupján Mária
Felelős kiadó: Ivanics István
Kiadja az I. P. C. Könyvek Kft.
Szikra Lapnyomda (90-2632), Budapest
Felelős vezető: dr. Csöndes Zoltán
HU ISSN 0865 2929
ISBN 963 7930 14 0
Megjelent 22,4 (A/5) ív terjedelemben

Szkennelte, és a hibákat kijavította: Pestalits Péter, alias Talitska

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS:

Többi munkámhoz hasonlóan jelentős segítséget kaptam tapasztalt és szakértő barátoktól, kollégáktól és barátok barátaitól a Műhiba megírásához. Minthogy a történet két foglalkozási ágat kapcsol össze, érthető módon elsősorban a hivatásos szakemberek tájékoztatására támaszkodtam. Akiknek külön köszönetet szeretnék mondani, a következők:
Orvosok: Tom Cook, Chuck Karpas, Stan Kessler
Ügyvédek: Joe Cox, Victoria Ho, Leslie McClellan
Bíró: Tom Trettis
Gyógyászati szakember: Jean Reeds
Értékes idejükből valamennyien sok-sok órát áldoztak rám nagylelkűen.

Audrey Cooknak,
csodálatos anyámnak
ajánlom ismét

"Az első tennivaló:
öljünk meg minden törvénytudót!"
(Shakespeare: VI. Henrik, II. rész)

Előjáték
1988. szeptember 9.
11 óra 45 perc

Az első hasító görcsök óta, amelyek reggel fél tíz tájban kezdődtek, Patty Owen biztos volt benne, hogy ez már az. Sokat aggódott, hogy amikor eljön az ideje, nem lesz képes megkülönböztetni a szülési fájdalmakat jelző összehúzódásokat a sok kis rúgástól és az általános kényelmetlen érzéstől, amely terhességének utolsó negyedévét jellemezte. De félelme alaptalannak bizonyult, mert az átélt csavaró és őrlő fájdalom különbözött mindattól, amit addig valaha is érzett. Csak annyiban volt ismerős, hogy jelentkezési módja és rendszeressége klasszikusan tankönyvszerű volt. Húszpercenként, szinte óramű pontossággal, Patty kitartó, szúró fájdalmat érzett testének alsó felében. A szünetekben a fájdalom csak azért tűnt el, hogy aztán újult erővel térjen vissza. A fokozódó heves gyötrelmek ellenére, amelynek még csak a kezdetén volt, Patty nem tudott elnyomni egy röpke mosolyt. Arra gondolt, hogy a kicsi Mark készülődik a világra.
Nyugalmat erőltetve magára, kutatni kezdett a konyhaasztalon szétszórt papírok között a szállodai telefonszám után, amelyet a férje hagyott nála tegnap. Clark jobban örült volna, ha sikerül elhalasztania ezt az üzleti utat, minthogy a szülés ideje már közel volt, de a bank nem adott sok választási lehetőséget. A főnöke ragaszkodott hozzá, hogy személyesen kísérje figyelemmel azoknak a tárgyalásoknak az utolsó fordulóját, amelyek már három hónap óta folytak egy szerződés megkötéséről. Végül kompromisszumos megoldásként Clark és a főnöke abban állapodott meg, hogy a kimeneteltől függetlenül Clark csak két napig vesz részt a tárgyalásokon. Még így is dühös volt, hogy mennie kell. De azzal vigasztalta magát, hogy legalább egy héttel korábban visszaérkezik, mint amikor Patty-nek szülnie kell…
Patty végre megtalálta a szálloda telefonszámát. Tárcsázott és egy barátságos telefonközpontos máris Clark szobáját kapcsolta. Amikor a második csengetésre sem vette fel, Patty tudta hogy Clark már elment a tanácskozásra, de a biztonság kedvéért kivárt még öt csengetést, abban a reményben, hogy férje a zuhanyozóban van és majd elfúló lélegzettel kapja fel a kagylót. Patty kétségbeesetten vágyott rá, hogy Clark megnyugtató hangját hallja.
Mialatt csengett a telefon, Patty megrázta a fejét, hogy visszafojtsa könnyeit. Boldog volt, hogy életében először terhes lehet, már kezdettől fogva motoszkált benne egy halvány előérzet, hogy valami baj történik. Amikor Clark hazajött a hírrel, hogy el kell utaznia ilyen kritikus időszakban, Patty igazolva látta sejtelmét. Bár együtt végezték a szülésre felkészítő tanfolyamot és a gyakorlatokat, most mégis egyedül kell mindent végigkínlódnia. Clark nyugtatgatta, hogy fölöslegesen aggódik, ami persze természetes, de mire visszajön, még rengeteg idő lesz a szülésig.
A telefonközpontos belépett a vonalba és megkérdezte Pattytól akar-e üzenetet hagyni. Erre azt válaszolta, hogy szeretné, ha a férje a lehető leghamarabb visszahívná, és meghagyta a Boston Memorial Kórház telefonszámát. Tudta, hogy egy ilyen rövid üzenet kiborítja Clarkot, de éppen ezzel éri el azt, hogy otthagyjon csapot-papot, s hozzá rohanjon.
Patty ezután dr. Ralph Simarian rendelőjét hívta. A doktor behízelgően búgó hangja elsöpörte félelmét. Simarian azt ajánlotta Patty-nek, hogy a férje hozza be a BM-be, ahogyan gúnyosan nevezte a Boston Memorialt, és intézze el a felvételét. Néhány órán belül ott fognak találkozni. Az orvos megnyugtatta: a húszperces időközök azt jelentik, hogy még rengeteg ideje van.
– Doktor úr – szólalt meg Patty, amint érezte, hogy az orvos lerakni készül a telefont. – Clark nincs Bostonban. Üzleti útra ment, úgyhogy egyedül megyek be.
– Csodálatos! – mondta Simarian nevetve. – Ilyenek a férfiak. A hancúrozást szeretik, de azután eltűnnek, amikor egy kis munka várna rájuk.
– Azt hitte, még egy hét van a szülésig – magyarázta Patty. Úgy érezte, meg kell védenie Clarkot, mert ő neheztelhet rá, de másnak ehhez nincs joga.
– Csak tréfáltam – visszakozott Simarian doktor. – Bár biztos vagyok benne, hogy vigasztalhatatlan lesz, amiért lemaradt a nagy eseményről. Mire visszatér, lesz egy kis meglepetésünk a számára. Asszonyom, semmi ok az aggodalomra. Minden rendben megy majd. Hogyan tud eljutni a kórházba?
Patty elmondta, egyik szomszédjával megegyeztek, hogy beviszi őt kocsin abban az esetben, ha bármiféle meglepetés adódna, mialatt Clark távol van.
– Doktor úr – kezdte megint Patty bizonytalanul. – Minthogy Clark nincs itt, azt hiszem, tényleg túl ideges vagyok ahhoz, hogy ezt végigcsináljam. Nem akarok semmi olyat tenni, ami árt a gyereknek, de ha jónak látja, alkalmazhatják az érzéstelenítést, ahogyan megbeszéltük.
– Nem gond – mondta a szavába vágva Simarian doktor.
– És ne törje a buksi fejét ilyen részleteken. Mindent elintézek. Most azonnal odaszólok a kórházba, és megmondom nekik, hogy epidurális érzéstelenítést kér. Rendben?
Patty megköszönte, és letette a telefont. Épp idejében, mert az ajkába kellett harapnia, újabb görcs kezdődött.
Nincs ok az aggodalomra, mondta magának szigorúan. Az indulásig elegendő idő van a készülődésre. Simarian doktor mindent kézben tart. Patty tudta, hogy a gyermek egészséges. Ragaszkodott az ultrahanghoz és a magzatvízvizsgálathoz annak ellenére, hogy Simarian doktor szerint ez teljesen szükségtelen volt, hiszen Patty csak huszonnégy éves. De Pattyben a furcsa előérzet legyőzte az ésszerűséget. A tesztek eredményei rendkívül biztatóak voltak. A méhében hordott gyermek egészséges, normális fiú. Azon a héten, az eredményekre várva, Patty és Clark kékre festette a babaszobát, és azt is megbeszélték, hogy a csöppség neve Mark lesz. Mindent egybevetve a szülés normálisnak, a csecsemő egészségesnek ígérkezett.
Amint Patty megfordult, hogy kivegye a kórházi holmikkal megrakott kézitáskát a hálószobaszekrényből, hirtelen észrevette, mennyire megváltozott odakint az időjárás. A teraszablakon beáradó derűs szeptemberi napfényt sötét felhő árnyékolta be, amelyet nyugatról fújt ide a szél, csaknem teljesen sötétbe borítva a nappali szobát. A közeledő vihar moraja hallatán Patty hátán végigfutott a hideg.
Nem volt babonás, ezért elhessegette magától a gondolatot hogy ez a vihar baljós előjel. Odabotorkált a nappali szobában a díványhoz, és leült a szélére. Arra gondolt, hogy hívja a szomszédot, amint túl van ezen a fájáson. Így talán éppen beérnek a kórházba, mire kezdődik a következő méhösszehúzódás.
Ahogy a fájdalom a tetőfokára hágott, Pattyben úgy csökkent a bizakodás, amelyet Simarian doktor az imént ébresztett benne. Úgy rohant keresztül rajta az aggodalom, mint az a hirtelen szélroham a hátsó udvaron át, amely meghajlította a nyárfákat és meghozta az első esőcsöppeket. Megborzongott. Azt kívánta, bárcsak túl lenne már az egészen. Minden összejött: ez a vihar, Clark üzleti útja, a korai vajúdás. Könnyek gördültek le az arcán, miközben a szomszéd számát tárcsázta. Magában azt kívánta, bárcsak ne lenne annyira megrémülve.

– Remek! – kiáltott fel Jeffrey Rhodes doktor gúnyosan, amikor az irodaházban az anesztézia beosztási táblájára pillantott. Új páciens jelent meg rajta. Patty Owen – szülés, különleges kérés – epidurálisan. Jeffrey megcsóválta a fejét, mert nagyon jól tudta, hogy jelenleg ő az egyetlen elérhető aneszteziológus. A nappali műszakból a többiek már egy másik esettel voltak elfoglalva. Jeffrey felhívta a szülészetet, hogy tájékozódjék a kismama állapotáról, de azt mondták neki, hogy nem kell sietni, mert az asszony még nem érkezett meg a felvételiből.
– Valami komplikáció, amiről tudnom kellene? – kérdezte Jeffrey, csaknem szorongva. Számára nem jól alakultak a dolgok ezen a különös napon.
– Rutinnak látszik – válaszolt a nővér. – Először szül. Huszonnégy éves. Egészséges.
– Ki a kezelőorvosa?
– Simarian.
Jeffrey közölte, hogy hamarosan ott lesz, és letette a telefont. Simarian érdekes figura, tűnődött Jeffrey. Olyan fickó, aki technikailag mindent tud, de a betegekkel kissé atyáskodóan bánik. Jeffrey hálát adott az égnek, hogy nem Braxtonnal vagy Hicksszel került össze. Velük nemigen számíthatott volna rá, de így bízott benne, hogy az eset simán és remélhetőleg gyorsan lezajlik.
Elhagyva az aneszteziológiai irodát, a sebészeti műtőfolyosó felé indult, közben elhaladt az irányítópult és a körülötte nyüzsgő személyzet mellett. Még néhány perc volt hátra a délutáni műszak kezdetéig, így a váltás miatt pillanatnyilag a legnagyobb káosz uralkodott.
A műtőrészleg pihenőjéhez érve Jeffrey belökte a kétszárnyas lengőajtót és letépte a maszkot, amely a gumipánton fityegve, petyhüdten lógott a mellén. Megkönnyebbülten dobta a szennyestartóba. Az elmúlt hat órában ezen az átkozott rongydarabon át lélegzett.
A termet a váltásra érkező orvosok és ápolók zsongása töltötte be. Jeffrey nem törődött velük, átvágott az öltöző felé, amely most ugyanolyan zsúfolt volt. Egy pillanatra megállt a tükör előtt, mert kíváncsi volt, meglátszik-e rajta, hogy milyen vacakul érzi magát. Jól sejtette. Két beesett szem tekintett vissza rá, alattuk sarló alakú folt sötétlett. A bajusza is csapzott volt, de mit is várhatott volna, hiszen a sebészi maszk alatt gyűrődött hat kemény órán át.
A legtöbb orvoshoz hasonlóan, aki igyekszik ellenállni az egyetemen kezdődő hipochondriának, Jeffrey is gyakran átesett a ló másik oldalára: visszautasította vagy semmibe vette bármely betegségnek a tüneteit, vagy a fáradtságnak a jeleit mindaddig, amíg a dolog nem fenyegetett azzal, hogy legyőzi a szervezetét. Ma sem volt másképpen. Attól a pillanattól kezdve, hogy reggel hat óra tájban felébredt, máris rettenetesen érezte magát. Bár napok óta kimerülten dolgozott, a szédülést és a borzongást először annak számlájára írta, hogy előző este valamivel biztosan elcsapta a gyomrát. Amikor később hullámokban tört rá a hányinger, ezt habozás nélkül annak tulajdonította, hogy túl sok kávét ivott. Amikor aztán kora délután elkezdődött a fejfájás és a hasmenés, az egészet ráfogta a levesre, amit ebédre evett a kórház éttermében.
Csak amikor szembetalálta magát egy lepusztult figurával a sebészeti öltöző tükrében, akkor ismerte be végül, hogy komoly a dolog. Biztosan az influenzától van kikészülve, amely egy hónapja terjed a kórházban. Tenyerét az arca felé fordítva, csuklóját a homlokához szorította, hogy nagyjából ellenőrizze testhőmérsékletét. Nem maradt semmi kétsége, láza volt.
Jeffrey a mosdótól az öltözőszekrényéhez lépve hálát adott az égnek, hogy csaknem vége már a napnak. Számára a legvonzóbb vízió egy ágy képe volt.
Ott ült a padon, rá sem hederítve a körülötte fecsegő emberekre, és matatni kezdett szekrényének kombinációs zárján. Rosszabbul érezte magát, mint bármikor. A gyomra kellemetlenül morgolódott, a belei is nyugtalankodtak. Egy múló görcs után izzadságcseppek ültek ki a homlokára. Hacsak nem váltja fel valaki, még néhány óráig ki kell tartania a szolgálatban.
Beállítva az utolsó számot, Jeffrey kinyitotta az öltözőszekrényt. Benyúlva a szépen elrendezett holmik közé, kiemelt egy üveg Paregoricot, azt a jó öreg orvosságot, amelyet az anyja erőszakolt rá mindig, amikor még kissrác volt. Anyja kitartó rendszerességgel vagy székrekedést, vagy hasmenést állapított meg nála. Csak amikor középiskolába került, akkor döbbent rá Jeffrey, hogy ez a fajta diagnózis csupán ürügy volt, hogy bevegye anyjának ezt a mindenre használható, tápláló orvosságát. Évek múltán kialakult benne a bizalom, ha nem is anyja diagnosztikai képessége, de legalább a Paregoric iránt. Mindig kéznél volt nála egy üveggel.
Lecsavarta a kupakot, hátrahajtotta a fejét és egy jó adagot kortyolt belőle. Miközben megtörölte a száját, észrevette, hogy mellette egy idősebb férfi ül, és minden mozdulatát figyeli.
– Akar egy slukkot? – vigyorgott Jeffrey, felé nyújtva a palackot. – Remek itóka.
A férfi utálkozó pillantást vetett rá, felállt és elvonult.
Jeffrey csak csóválta a fejét. Hogy hiányozhat ennyire a humorérzék egy emberből. A férfi viselkedéséből bárki arra gondolhatott volna, hogy mérget akart adni neki. Ólomlassúsággal vette le magáról a műtősruhát. Kicsit megdörzsölte a halántékát, aztán felkelt és besétált a zuhanyozóba. Szappanozás és öblítés után még öt percig állt a csobogó víz alatt, mielőtt kilépett volna. Gyorsan megtörülközött, megfésülte hullámos, sötétbarna haját, tiszta műtősruhát öltött, új maszkot és új sapkát tett fel. Most lényegesen jobb volt a közérzete. Leszámítva az időnkénti csikarást, még a vastagbelét is békésebbnek érezte – legalábbis pillanatnyilag.
Átvágott a műtőrészleg pihenőjén, végigment a folyosón, és belökte az összekötő ajtót, amely a szülészeti részlegbe vezetett. A környezet kellemes ellentéte volt a szigorúan gyakorlati szempontból kicsempézett műtőnek. A szülőszobák ugyanolyan lélektelenül sterilek lehettek volna, de a szülészeti részleget és a szobákat pasztellszínűre festették és a falakra impresszionista képek nyomatait függesztették. Az ablakokon még függöny is volt. Az ember inkább szállodában, mintsem vezető városi kórházban érezhette magát.
Jeffrey odalépett az irányító pulthoz, és a páciense felől érdeklődött.
– Patty Owen a 15-ösben van – válaszolta egy magas, kellemes külsejű fekete nő. Monica Carver a délutános főnővér volt. Jeffrey áthajolt a pulton azzal a kellemes érzéssel, hogy egy pillanatra megpihenhet.
– Hogy van a kismama? – kérdezte.
– Nagyon jól – válaszolta Monica –, de a vajúdás el fog húzódni. A méhösszehúzódások sem nem erősek, sem nem gyakoriak, és csak másfél ujjnyit tágult.
Jeffrey bólintott. Jobban örült volna, ha már előbbre tartanak. Általános gyakorlat volt, hogy megvárták, amíg a tágulás a kétujjnyit is meghaladja, mert akkor már alkalmazni lehet az epidurális érzéstelenítést. Monica átnyújtotta Jeffreynek Patty kórlapját. Az orvos gyorsan átfutotta. Nem volt sok adat benne. Az asszony nyilvánvalóan egészséges. Legalább ez rendben van.
– Elbeszélgetek vele, aztán a műtőbe megyek – mondta Jeffrey. – Ha valami közbejön, üzenjen.
– Magától értetődik – mosolygott rá Monica.
Jeffrey elindult a 15-ös szoba felé. Félúton volt, amikor elfogta egy újabb bélgörcs. Meg kellett állnia. Nekitámaszkodott a falnak, hogy megvárja, amíg elmúlik. Micsoda buta kellemetlenség, gondolta. Amikor elég jól érezte magát, folytatta az útját a 15-ös szoba felé és kopogott. Egy kellemes hang invitálta befelé.
– Jeffrey Rhodes doktor vagyok – mutatkozott be Jeffrey.
– Én leszek az aneszteziológusa.
Patty Owen megragadta a felé nyújtott kezet. A nő tenyere nyirkos volt, az ujjai jéghidegek. Huszonnégy évesnél lényegesen fiatalabbnak látszott. Arcát szőke haj keretezte és tágra nyílt szeme védtelen gyermek pillantására emlékeztette Jeffreyt. Látszott, hogy a nő meg van rémülve.
– Örülök, hogy látom – sóhajtott Patty, és a szokásosnál talán kissé hosszabb ideig szorította meg Jeffrey kezét. – Meg kell mondanom önnek nyíltan, hogy gyáva nyúl vagyok. Ha valamilyen fájdalmat kell elviselni, abban nem vagyok menő.
– Biztosan tudok rajta segíteni – mondta Jeffrey megnyugtatóan.
– Epidurális érzéstelenítést szeretnék – közölte Patty. – Az orvosom azt mondta hogy kaphatok.
– Értem – válaszolta Jeffrey. – Meg is fogja kapni. Minden remekül megy majd. Rengeteg szülésünk van itt a Boston Memorialban. Gondos kezelésben lesz része, és ha mindenen túl van, csak csodálkozni fog, miért félt annyira.
– Tényleg? – hitetlenkedett Patty.
– Ha nem lett volna annyi boldog ügyfelünk, miért jönne vissza hozzánk oly sok asszony másodszor, harmadszor vagy akár negyedszer is?
Patty halványan elmosolyodott.
Jeffrey még negyedórát töltött vele. Kikérdezte egészségi állapotáról és esetleges allergiás tüneteiről. Átérezte Patty szorongását, amikor a nő elmondta, hogy a férje üzleti úton van, ezért nincs itt mellette. Az epidurális érzéstelenítésben való jártassága meglepte Jeffreyt. A nő bevallotta, hogy nemcsak olvasott róla, hanem a nővére is így szült már kétszer. Jeffrey elmagyarázta, miért nem kezdi meg most mindjárt az epidurális érzéstelenítést. Amikor elmondta Patty-nek, hogy addig is kaphat Demerolt, ha szüksége van rá, a nő megnyugodott. Mielőtt távozott volna, Jeffrey emlékeztette, hogy bármilyen gyógyszert kap, azt a magzat is kapja. Aztán megint biztosította, hogy semmi ok aggodalomra, jó kezekben van.
Miután kilépett Patty szülőszobájából és megint elfogta egy bélgörcs, Jeffrey rádöbbent, hogy komolyabban kell vennie saját rosszullétét, ha végig akarja csinálni Patty szülését. A Paregoric ellenére állapota egyre romlott.
Az összekötő ajtókon át a műtőrészlegbe visszaérve, Jeffrey a szomszédos aneszteziológiai előkészítő helyiségbe lépett, ahol a nap legnagyobb részét töltötte már eddig is. A szoba üres volt és valószínűleg nem is fogják használni a következő reggelig.
Miután mindkét irányban végigpillantott a műtőfolyosón, hogy tiszta-e a levegő, behúzta a zárófüggönyt. Noha végül is beismerte magának, hogy beteg, nem lelkesítette a gondolat, hogy ezt mások is megtudják. Narcomed III. altatógépének fiókjából kivett egy kisméretű intravénás injekciós tűt és egy infúziós készletet. Levett a polcról egy Ringer laktát infúziós oldatot tartalmazó palackot, és lepattintotta a borítót a gumifedélre. Egy határozott mozdulattal beleszúrta az infúziós szerelék végét a palack fedelébe, és a palackot felakasztotta az altatógép feletti állványra. Folyadékot engedett a csőbe, amíg el nem tűntek a légbuborékok, aztán elzárta a műanyag cseppszabályozót. Jeffrey mindeddig csak néhány esetben kötött be magának infúziót, de elég gyakorlata volt ahhoz, hogy ügyesen elvégezze. Egyik végét a fogai közt tartva, a leszorító gumipántot rácsavarta a felkarjára és figyelte, amint a vénái kezdenek kidagadni.
Amit a fejében forgatott, az olyan trükk volt, amelyet még cselédkönyves orvos korában tanult. Annak idején ő és a kollégái, különösen a sebész gyakorló orvosok, nem engedhették meg maguknak, hogy betegek legyenek. Mindegyikük attól félt, hogy a késhegyig menő küzdelemben ő fog veszíteni. Ha valamelyikük influenzás lett vagy olyan tüneteket tapasztalt, mint amilyeneket Jeffrey is, akkor a rohanásban csak arra szakított időt, hogy egy liter infúziós oldatot adjon be magának. Csaknem biztos volt az eredmény annak köszönhetően, hogy a legtöbb influenzatünet a folyadékhiánynak tulajdonítható. Ha valaki egy liter Ringer laktátot csurgatott a vénájába, akár fogadhatott rá, hogy jobban érzi magát utána. Szinte egy emberöltő telt el azóta, hogy Jeffrey utoljára folyamodott ehhez az intravénás kezeléshez. Erősen remélte, hogy a hatás ugyanolyan lesz, mint amilyen cselédkönyves orvos korában. Most, negyvenkét évesen alig akarta elhinni, hogy akkor csaknem húsz évvel fiatalabb volt.
Már éppen beszúrta a tűt a karjába, amikor a helyiség bejárati függönye félrelibbent. Jeffrey felpillantott és egy meglepett arcot látott maga előtt. Az egyik délutános nővér, Regina Vinson nézett be.
– Óh! – kiáltott fel Regina. – Bocsánat.
– Semmi gond – kezdte Jeffrey, de Regina olyan gyorsan tűnt el, ahogyan megjelent. Amíg a nővér önkéntelenül szemtanúja volt a jelenetnek, Jeffrey agyán átfutott a gondolat, hogy megkéri, segítsen az infúziós szerelék szabad végét hozzáilleszteni az injekciós tűhöz, ha már beszúrta a vénájába. A kezét kinyújtva félrehúzta a függönyt abban a reményben, hogy eléri a nővért, de Regina már messze járt a zsúfolt hallban. Jeffrey visszaengedte a helyére a függönyt. Eddig is boldogult a nővér nélkül.
Miután csatlakoztatta az infúziós szereléket, megnyitotta a csepegtetőt. Csaknem azonnal érezte az oldat kellemes, hűsítő hatását, mert a folyadék gyorsan áramlott a karjába.
Mire a palack tartalmának nagy része lefolyt, Jeffrey karja érintésre is teljesen jéghidegnek tűnt. Kihúzta az intravénás tűt, rátett egy alkoholos tampont a szúrás helyére és behajlította a könyökét, hogy egy darabig odaszorítsa a vattát. Az infúziós felszerelést a szeméttartóba süllyesztette, azután felállt. Várt egy darabig, hogy tudatosítsa, miként érzi magát. A fejfájás és a szédülés teljesen elmúlt, akárcsak a hányinger. A gyors javulástól elégedetten Jeffrey félrehúzta a függönyt, és visszaindult az öltözőbe. Csak a vastagbele okozott még zavart.
A délutános műszak már elfoglalta a helyét, a nappalosok távozni készültek. Az öltöző tele volt vidám emberekkel. A legtöbb zuhanyozó foglalt volt. Jeffrey először a toalettre ment. Utána előhúzta a Paregoriccal teli lapos üveget, és jót húzott belőle. Megrázkódott az ízétől, és eltűnődött rajta, hogy mitől ilyen keserű. Az üres üveget szeméttartóba dobta, aztán másodszor is lezuhanyozott és magára öltött egy másik készletet a műtősruhából.
Amikor kisétált, csaknem újra emberi lénynek érezte magát. Le akart ülni fél órára, hogy átfussa valamelyik napilapot, de mielőtt erre sor kerülhetett volna, megszólalt a kabátzsebében a csipogó. Felismerte rajta a számot, a szülészetről hívták.
– Mrs. Owen várja – mondta Monica Carver, amikor odatelefonált.
– Hogy van a kismama? – kérdezte Jeffrey.
– Minden rendben – válaszolta Monica. – Kicsit szorong, de még fájdalomcsillapítót sem kért, bár az összehúzódásai most már egyre gyakrabban jönnek. A tágulás kettő, kettő és fél ujjnyi között van.
– Tökéletes – mondta Jeffrey. Elégedett volt. – Mindjárt ott leszek.
A szülészet felé menet Jeffrey megállt az aneszteziológia irodájában, hogy egy pillantást vessen a nagy ügyeleti táblára és megtudja az esti beosztást. Amint számított rá, mindenki el volt foglalva egy folyamatban levő esettel. Fogott egy darab krétát és felírta, hogy ha valaki szabaddá válik, jöjjön át a szülészetre és váltsa fel.
Amikor Jeffrey megérkezett a 15-ös szülőszobába, Patty épp egy fájás közepén volt. Egy gyakorlott szülésznő és két ápolónő szorgoskodott körülötte. Izzadságcseppek gyöngyöztek Patty homlokán. A szemeit szorosan lehunyta és mindkét kezével a nővér kezeit markolta.
A hasára monitor volt erősítve, ezen kísérhették figyelemmel a vajúdást és a magzat szívverését.
– Óh, az én fehér lovagom kékben – szólalt meg Patty, amint alábbhagyott a fájdalma, és szemét kinyitva megpillantotta Jeffreyt, amint ott állt az ágy lábánál. Patty mosolygott.
– Jöhet az epidurális érzéstelenítés? – kérdezte Jeffrey.
– Jöhet – visszhangozta Patty.
Az összes eszköz, amelyre Jeffreynek szüksége volt, elfért egy kerekes asztalon, amellyel nemsokára visszatért. Miután feltett egy vérnyomásmérő mandzsettát, Jeffrey eltávolította a gumimonitort Patty hasáról és segített neki, hogy az oldalára forduljon. Ezután gumikesztyűs kézzel fertőtlenítette a hátát.
– Először helyi érzéstelenítő adok, amiről beszéltünk – mondta Jeffrey, amint előkészítette az injekciót. A tűvel kis csíkot karcolt Patty alsó felének középvonalába. Az asszony annyira megkönnyebbült az érzéstelenítés tudatától, hogy egy arcizma sem rándult.
Jeffrey ezután elvett egy Touhy-tűt az epidurális tálcáról és meggyőződött róla, hogy a tűvezető a helyén van. Aztán a tűt két kezébe fogva beszúrta Patty hátába, lassan és rendkívül óvatosan nyomva előre, amíg biztos nem volt benne, hogy elérte a gerinccsatorna szalagos kötőszöveti burkát. Visszahúzta a tűvezetőt, egy üres üvegfecskendőt erősített a tűhöz, majd finoman megnyomta a fecskendő dugattyújának végét. Miután ellenállást nem érzett, szakszerűen kezdte tovább tolni befelé a tűt. Egyszer csak megszűnt az ellenállás a fecskendő gombján. Jeffrey elégedett volt. Tudta, hogy benne van az epidurális térben.
– Jól van? – kérdezte, miközben egy üvegfecskendőbe 2 ml próbaadagot szívott fel a steril desztillált vízből, amely egy kevés epinefrint is tartalmazott már.
– Készen vagyunk? – sóhajtott Patty.
– Nem egészen – válaszolta Jeffrey. – Még néhány perc. Befecskendezte a próbaadagot, majd azonnal ellenőrizte Patty vérnyomását és pulzusát. Nem volt változás. Ha a tű egy érbe ment volna, Patty szívverése azonnal felgyorsul az epinefrin hatására.
Csak ezután vette kézbe Jeffrey a kis epidurális katétert. Gyakorlott mozdulattal vezette be a Touhy-tűbe.
– Valami furcsát érzek a lábamban – szólalt meg Patty idegesen.
Jeffrey azonnal leállt a katéter bevezetésével. Még csak egy centiméterrel volt túl a tű végén. Megkérdezte Patty-től, hogy mit érez. Aztán elmagyarázta, hogy ez megszokott jelenség, amikor az epidurális katéter érinti a környéki idegeket, amelyek az epidurális téren haladnak át. Ennek a következménye, amit érez. Amikor a fonákérzés alábbhagyott, Jeffrey finoman továbbtolta a katétert még másfél centiméterrel. Patty nem panaszkodott.
Végül Jeffrey kihúzta a Touhy-tűt, miközben a kis műanyag katéter a helyén maradt. Ezután előkészített egy második próbaanyagot: 2 ml 0,25 százalékos Marcaine-t epinefrinnel. A második adag befecskendezése után ellenőrizte Patty vérnyomását és azt is, hogy érzékenyek-e érintésre az alsó végtagjai. Minthogy nem volt változás még néhány perc után sem, Jeffrey teljesen biztos volt benne, hogy a katéter pontosan a helyén van. Végül befecskendezte a megfelelő érzéstelenítő adagot: 5 ml 0,25 százalékos Marcaine-t. Azután lezárta a katétert.
– Ennyi volt az egész – szólalt meg Jeffrey, amint steril kötést tett a beavatkozás helyére. – És szeretném, ha egy darabig még ezen az oldalán feküdne.
– De semmit sem éreztem – nyűgösködött Patty.
– Épp ez a jó – felelte Jeffrey mosolyogva.
– Biztos benne, hogy használni fog?
– Csak várja meg a következő méhösszehúzódást – mondta Jeffrey határozottan.
Ezután megbeszélte az ügyeletes nővérrel, hogy milyen gyakran ellenőrizzék Patty vérnyomását, majd segített visszahelyezni a szülészeti monitort. A következő méhösszehúzódás idejére a szülőszobában maradt, felhasználva az időt, hogy beidegződött pontosságával kitöltse az aneszteziológiai jegyző könyvet. Patty megnyugodott, kényelmetlen érzése fokozatosan feloldódott és ezért boldogan hálálkodott Jeffreynek.
Miután Jeffrey megmondta Monica Carvernek és a szülésznőnek, hogy hol található, bevonult az egyik üres, sötét öltözőszobába és lefeküdt. Javult az állapota, de korántsem érezte jól magát. Lehunyta a szemét. Arra gondolt, hogy csak néhány percet pihen, de az ablakon doboló esőcseppek hangjától pillanatok alatt álomba merült. Ködösen azért tudatában volt annak, hogy az ajtó nyílik és csukódik néhányszor, amint különböző emberek keresik, de senki sem zavarta addig, amíg Monica nem jött be és szelíden meg nem rázta a vállát.
– Egy kis probléma van – suttogta.
Jeffrey egyetlen lendülettel tette le a lábát a földre, de ültében még dörzsölte a szemét.
– Mi a baj?
– Simarian úgy döntött, hogy császármetszést hajt végre Patty Owenen.
– Ilyen hamar? – kérdezte Jeffrey. Az órájára pillantott.
Pislogva erőltette a szemét, mert a szoba sokkal homályosabb volt, mint azelőtt. Meglepve látta, hogy másfél órát aludt.
– A magzat harántfekvéses és nem halad – magyarázta Monica. – De a legfőbb probléma, hogy a magzat szíve lassabban ver, és nem válik gyorsabbá a méhösszehúzódások után sem.
– Akkor itt az ideje a császármetszésnek – bólintott Jeffrey, és imbolyogva felállt. Várt egy kicsit, hogy az enyhe zúgás megszűnjön a fejében.
– Jól érzi magát? – kérdezte Monica.
– Remekül – vágta rá Jeffrey. Leült egy székbe, hogy felhúzza a műtőspapucsát. – Mi az ütemterv?
– Simarian húsz percen belül itt lesz – mondta Monica, miközben mereven nézte Jeffreyt.
– Valami baj van? – kérdezte Jeffrey. Beletúrt a hajába, hátha túlságosan elfeküdte.
– Sápadtnak látszik, de talán csak azért, mert nincs fény idebent.
Kint még erősebben zuhogott.
– Hogy van Patty? – kérdezte Jeffrey, miközben a fürdőszoba felé tartott.
– Nyugtalan – válaszolta az ajtóból Monica. – A szülési fájdalmak szempontjából jól van, de meg kellene fontolni, hogy ne kapjon-e még valami nyugtatót, tekintettel a továbbiakra.
Jeffrey belépett a fürdőszobafülkébe és felgyújtotta a villanyt. Nem volt elragadtatva az ötlettől, hogy nyugtatót adjon Patty-nek, de a körülményeket figyelembe véve fontolóra veszi majd.
– Ellenőrizze, hogy kap-e oxigént – mondta Monicának.
– Perceken belül ott vagyok.
– Kap oxigént – szólt vissza a válla felett Monica, amint elment.
Jeffrey megvizsgálta magát a tükörben. Sápadtnak látszott. Aztán észrevett még valamit. A pupillái ceruzahegynyire voltak összehúzódva. Ilyen szűknek még sohasem látta őket. Nem csoda, hogy alig tudta leolvasni az óráját a másik szobában. Hideg vizet locsolt az arcába és nagyjából megtörülközött. Ettől legalább felébredt. Megint megnézte a pupilláit. Még mindig miotikusak voltak. Mélyet sóhajtott és megfogadta magában, hogy amint túl lesz ezen a szülésen, azonnal hazarohan és ágyba bújik. Az ujjaival kicsit rendbe szedte a haját és elindult a 15-ös szülőszoba felé.
Monicának igaza volt. Patty tétova, ijedt és ideges állapotban volt a várható császármetszés miatt. Magát okolta a szülés sikertelenségéért. Könnybe lábadt szemmel ismételgette dühösen, hogy a férje pont ilyenkor nincs mellette. Jeffrey sajnálatot érzett iránta és azon fáradozott hogy megnyugtassa, minden rendben lesz, nem az anya hibája, ha így alakul a szülés. Egyúttal 5 mg diazepamot adott neki intravénásan, mert úgy becsülte, ez csak csekély hatással lehet a születendő gyermekre. A gyógyszer nyugtató hatása gyorsan jelentkezett.
– Aludni fogok a császármetszés alatt? – kérdezte Patty.
– Nagyon kényelmesen fogja érezni magát – válaszolta kitérően Jeffrey. – A folyamatos epidurális érzéstelenítés egyik nagy áldása, hogy ha szükséges, akkor most kiterjeszthetjük magasabb szintre is anélkül, hogy megzavarnánk az ifjabb Pattyt.
– Fiú lesz – vágott közbe Patty –, Mark. – Halványan elmosolyodott. A szája kezdett kissé kiszáradni. A nyugtató hatása jól megfigyelhető volt.
Az átszállítás a szülőszobából a műtőbe zökkenőmentesen zajlott le. Jeffrey tartotta az oxigénmaszkot Patty arcán a rövid út alatt.
A műtő már elő volt készítve a császármetszéshez. A műtősnő beöltözve rakosgatta sorba a szükséges műszereket. A kisegítő nővér segített betolni a betegszállító kocsit, majd átemelték Pattyt a műtőasztalra. Az asszonyon még rajta volt a magzati szívhangokat ellenőrző monitor, és azt továbbra is otthagyják, amíg nem kerül majd sor a sebészi beavatkozásra.
A délutános személyzetet Jeffrey kevéssé ismerte, és az ellenőrző nővérrel sem találkozott korábban. A névjelvényéről olvasta le, Sheila Dodenhoff.
– Szükségem lesz 0,5 százalékos Marcaine-ra – szólt oda Sheilának, miközben átállította Pattyt a hordozható oxigénpalackról a Narcomed III altatógép oxigénadagolójára. Ezután ismét rácsavarta a vérnyomásmérő mandzsettát Patty bal karjára.
– Kezdhetjük – szólt mosolyogva Sheila.
Jeffrey gyorsan, de óvatosan dolgozott. Minden műveletet beírt az aneszteziológiai jegyző könyvbe, ahogy sorra elvégezte őket. A legtöbb orvossal ellentétben Jeffrey büszke volt tökéletesen olvasható kézírására.
Az EKG-elektródok felszerelése után rácsatolta Patty bal kezének mutatóujjára a pulzus-oximétert. Patty intravénás tűjét egy biztonságos intravénás kanülre cserélte ki éppen, amikor Sheila visszatért.
– Itt van, amit kért – mondta, átnyújtva Jeffreynek egy 30 ml-es üvegampullát a 0,5 százalékos Marcaine-nal. Jeffrey átvette a gyógyszert, és mint mindig, ellenőrizte a címkéjét. Az ampullát az altatógép tetejére tette. A fiókból kivett egy 2 ml-es fiolát a 0,5 százalékos Marcaine-nal, amelybe már epinefrin volt keverve, és felszívta egy fecskendőbe. Jeffrey a 2 ml-es adagot befecskendezte az epidurális katéterbe.
– Hogy mennek a dolgok? – érdeklődött egy búgó hang az ajtóból.
Jeffrey hátrafordult, és Simarian doktort pillantotta meg, amint műtősmaszkkal az arcán a nyitott ajtóban áll.
– Egy percen belül kész leszünk – szólt oda Jeffrey.
– Hogy van az apróság ketyegője? – kérdezte Simarian.
– Pillanatnyilag jól – válaszolta Jeffrey.
– Akkor bemosakszom, és kezdődhet a hacacáré.
Az ajtó visszalendült a helyére. Jeffrey megszorította Patty vállát, miközben az EKG-t és a vérnyomáskijelzőt tanulmányozta.
– Jól van? – kérdezte, félretolva kissé az oxigénmaszkot
– Azt hiszem – suttogta Patty.
– Nagyon kérem, szóljon, ha bármi különöset érez. Rendben? – hajolt hozzá Jeffrey. – Normálisan érzi a lábát?
Patty bólintott. Jeffrey megkerülte az ágyat és kipróbálta a láb érzékenységét. Miután visszatért a műtőasztal felső végéhez és ellenőrizte a monitorokat, biztos volt benne hogy az epidurális katéter nem mozdult el és nem hatolt be sem a gerincvelő-csatornába, sem a terhességtől megduzzadt valamelyik epidurális vénába.
Megnyugodva, hogy minden rendben van, Jeffrey felvette a Marcaine-os ampullát, amelyet Sheila hozott be neki. Hüvelykujjával lepattintotta az üvegfiola végét. Ismét ellenőrizte a címkét, majd felszívott 12 ml-t. Az érzéstelenítés magasságát a T6-os vagy inkább a T4-es gerincvelői szegmentumig akarta kiterjeszteni. Amint letette a Marcaine-t, a szeme megakadt Sheilán. A nő kissé balra állt és mereven figyelte a mozdulatait.
– Valami baj van? – kérdezte Jeffrey.
Sheila egy pillanatig még ottfelejtette a tekintetét, aztán sarkon fordult és szó nélkül elhagyta a műtőt. Jeffrey megfordult, hogy elkapja a műtősnő tekintetét, de az el volt foglalva az előkészületekkel. Jeffrey megvonta a vállát. Valami feszültség volt a levegőn, amiről nem tudott.
Patty mellé visszatérve, befecskendezte a Marcaine-t. Aztán lezárta az epidurális katétert és visszament a műtőasztal felső végéhez. Miután letette a fecskendőt, beírta az időt és az injekció pontos mennyiségét a jegyző könyvbe. A pulzusjelző csipogásának enyhe gyorsulása az EKG-képernyőre vonta a tekintetét. Ha lenne valami változás a szívritmusban, akkor Jeffrey enyhe lassulásra számított volna a szimpatikus idegek fokozatos blokádja következtében. Ehelyett épp az ellenkezője történt. Patty pulzusa felgyorsult. Ez valami közeledő veszélyt jelzett.
Jeffrey első reakciója inkább a kíváncsiság, mint az aggodalom volt. Elemző beállítottságú elméje logikus magyarázatot keresett arra, aminek szemtanúja volt. Először a vérnyomásmérőre pillantott, aztán az oximéter világító kijelzőjére. Minden rendben volt. Visszanézett az EKG-ra. A pulzus egyre gyorsult, de még zavarbaejtőbb volt, hogy ektopiás, rendszertelen szívritmus jelentkezett. A mostani körülmények között ez nem látszott jó jelnek.
Jeffrey nagyot nyelt, mert összeszorította a torkát a félelem. Csak néhány másodperce fecskendezte be a Marcaine-t. A próbaadag eredménye ellenére lehet, hogy vénába ment? Szakmai pályafutása során volt már dolga ilyen ellentétes reakcióval helyi érzéstelenítés során, és az eset lesújtó volt.
A rendellenes szívverések gyakorisága növekedett. Miért gyorsul a szívműködés és miért ilyen zilált ritmusban? Ha az érzéstelenítő adag intravénásan került be, miért nem zuhant le a vérnyomás? Jeffrey pillanatnyilag nem talált választ ezekre a kérdésekre. De orvosi tapasztalatainak során kialakult hatodik érzéke megszólaltatta agyában a vészcsengőt. Valami abnormális dolog történik! Valami, amit nem tud megmagyarázni, még kevésbé megérteni.
– Nem érzem jól magam – suttogta Patty, elfordítva fejét az oxigénmaszk alól.
Jeffrey lenézett Patty arcára. Láthatta, hogy ismét félelem árnyékolja be. – Mi a baj? – kérdezte, miközben meg volt lepve, hogy az események ilyen gyorsan követik egymást. Megérintette a nő vállát.
– Furcsán érzem magam – mondta Patty.
– Mi az, hogy furcsán? – Jeffrey tekintete visszatért a képernyőkre. Mindig megvolt a lehetősége az allergiás reakciónak a helyi érzéstelenítés során, de két órával az első adag után épp az allergia kifejlődésére volt a legkisebb esély. Észrevette, hogy a vérnyomás kissé megint emelkedett.
– Ah! – sikoltott Patty.
Jeffrey odakapta a tekintetét. Patty arcvonásai rettenetes grimaszba torzultak.
– Mi az, Patty? – kiáltott rá Jeffrey.
– Fájdalmat érzek a gyomromban – préselte ki összezárt fogai között a szavakat. – Egészen fent a bordáim alatt. Ez nem olyan, mint a szülési fájdalom. Kérem… – A hangja elhalt.
Patty vonaglani kezdett a műtőasztalon, miközben felhúzta a lábait. Sheila visszatért egy keménykötésű férfi betegápolóval, aki segített leszorítani a rángatódzó testet.
A vérnyomás, amely eddig enyhén emelkedett most zuhanni kezdett. – Billentsék hanyatt fekvő helyzetbe! – kiáltotta Jeffrey, amint efedrint vett elő és előkészítette az injekciót. Fejben már kiszámította, hogy meddig fogja engedni a vérnyomás csökkenését, amikor beavatkozik az injekcióval. Változatlanul fogalma sem volt róla, hogy mi történik, ezért jobban szerette volna, ha nem kell beavatkoznia mindaddig, amíg nem tudja pontosan, mi jöhet még.
Egyszer csak hörgő hangokra lett figyelmes. Félretolta Patty arcán az oxigénmaszkot és elborzadva látta, hogy a nő úgy nyáladzik, mint a veszett kutya. Ugyanakkor a könnymirigyek fokozott működése következtében patakokban folyt végig a könny Patty arcán. Egy tompa köhögés arra figyelmeztette Jeffreyt, hogy a légúti váladék mennyisége is fokozatosan növekszik.
Jeffrey az utolsó pillanatig megőrizte szakmai hidegvérét. Tisztában volt vele, hogy mit kell tennie ilyen vészhelyzetben. Agya lázasan dolgozott. Összegyűjtött minden információt, ezekből hipotézist alkotott, majd elvetette őket sorra, miközben az életveszély tüneteinek kezelésével foglalkozott. Először is szívókatéterrel kitisztította Patty orrgaratüregét, ezután vénásan atropint adott be, majd efedrint. Újból leszívta Patty felső légutait, majd egy második atropinadagot fecskendezett be. A váladékozás csökkent, a vérnyomás stabilizálódott, az oxigénellátottság normális szinten maradt, de Jeffrey még mindig nem tudta, mi okozhatja a tüneteket. Csak arra tudott következtetni, hogy ez allergiás reakció a Marcaine-nal szemben. Az EKG-t figyelte abban a reményben, hogy az atropin jótékony hatást gyakorol a rendszertelen szívműködésre, de az változatlan maradt. Valójában még kaotikusabbá vált, amint Patty pulzusa felgyorsult. Jeffrey 4 mg propranololt készített elő, de mielőtt befecskendezhette volna, észrevette, hogy Patty arcvonásait szemmel láthatóan akaratlan izomrándulások torzítják el. Az apró izomösszehúzódások gyorsan átterjedtek más izmokra is, míg végül a nő egész teste egyetlen vonagló tömeggé vált.
– Tartsa, Trent! – kiáltott rá Sheila a férfi betegápolóra. – Fogja a lábait!
Jeffrey befecskendezte a propranololt, mire az EKG további furcsa változásokat kezdett jelezni, azt sejtetve, hogy a szív elektromos vezetési rendszerében is kezdenek zavarok fellépni.
Patty szájából nyúlós, zöldessárga folyadék tört elő: epét hányt. Jeffrey a géppel gyorsan leszívta, azután az oximéter kijelzőjére pillantott. Ez még változatlan volt. Majd megszólalt a magzati monitor vészjelzője: lassult a magzat szívverése. Mielőtt bárki reagálni tudott volna erre, Patty-t szörnyű epilepsziás roham fogta el. Végtagjai őrülten csapkodtak minden irányban, aztán a hátgerince riasztó ívben hátrafeszült.
– Mi történik itt? – ordította Simarian, amint beviharzott a műtőbe.
– A Marcaine! – kiáltotta Jeffrey. – Bizonyos túlérzékenységi reakció mutatkozik. – Jeffreynek nem volt ideje, hogy részletezze, mert közben 75 mg szukcinilkolint szívott fel.
– A Krisztusát! – csodálkozott Simarian, és a műtőasztalt megkerülve segített leszorítani Patty-t.
Jeffrey befecskendezte a szukcinilkolint, majd ezt egy újabb adag diazepam követte. Áldotta saját rigorózus munkamódszerét, hogy az intravénás tűt egy sokkal biztonságosabb kanülre cserélte ki. Az oximéter audiókimenete egyre mélyebb hangon kezdett jelezni, amint csökkent Patty vérének oxigéntartalma. Jeffrey ismét megtisztította a légutait, és 100 százalékos oxigént adott neki.
Patty rohamának mozgása lelassult, amint a szukcinilkolin bénító hatása jelentkezett. Jeffrey endotracheális tubust dugott a légcsőbe, ellenőrizte a helyzetét, és oxigénnel kezdte lélegeztetni a beteget. Az oximéter hangmagassága azonnal feljebb ugrott. De a magzati monitor még mindig küldte vészjeleit. A magzat szíve már annyira lelassult, hogy nem volt képes felgyorsulni újra.
– Meg kell menteni a gyereket! – tombolt Simarian. Felragadott az egyik oldalasztalról egy pár steril kesztyűt, és kezdte felhúzni.
Jeffrey még a vérnyomást figyelte, amely ismét esni kezdett. Még egy adag efedrint adott Patty-nek. A vérnyomás kezdett visszatérni. Az EKG-ra pillantott. Ez nem javult a propranolal hatására. Azután Jeffrey legnagyobb rémületére, az EKG-képernyőn a jelek szabálytalan hullámzássá estek szét. Patty szíve megszűnt dobogni.
– Szívmegállás! – kiáltotta Jeffrey. A vérnyomás nullára esett. Az EKG és az oximéter vészjelzője fülhasogatóan kezdett vijjogni.
– Istenem! – ordította Simarian. A beteget steril kendővel igyekezett gyorsan körülfedni. Odalépett a műtőasztalhoz és külső szívmasszázsba kezdett Patty mellkasának ütemes összenyomásával. Sheila értesítette a sebészeti ügyeletet. A segítség úton volt.
A műszerkocsi újabb műtősnővérekkel együtt futott be. Fénysebességgel készítették elő a defibrillátort. Egy aneszteziológus asszisztensnő is berohant és egyenesen Jeffreyhez sietett.
Patty vérének oxigénkoncentrációja enyhén emelkedett.
– Feltöltést kérek! – rendelkezett Jeffrey.
Simarian a defibrillátor talpas elektródjait elvette az egyik nővértől. Mind a kettőt Patty meztelen mellkasára szorította. Mindenki hátralépett a műtőasztaltól. Simarian megnyomta a gombot. Minthogy Patty izomzatát megbénította a szukcinilkolin, az elektromos áramütésnek nem volt látható jele, csak az EKG-képernyőn. A fibrilláció eltűnt, de amikor a foszforeszkáló pont újból végigfutott, nem jelzett normális szívverést. Ehelyett csaknem teljesen egyenes vonal jelent meg, itt-ott néhány kisebb tüskével.
– Masszázs újból! – adta ki az utasítást Jeffrey. Az EKG-ra meredt. Nem akarta elhinni, hogy nincs elektromos aktivitás. Az izmos férfi betegápoló odalépett Simarian helyére és újrakezdte a szívmasszázst, ezúttal sikerrel.
A magzati monitor még mindig sípolt. Túlságosan lassú volt a magzat szívritmusa.
– Meg kell menteni a gyereket! – harsogta Simarian.
Kesztyűt váltott, gyorsan újabb steril kendőket kért az asszisztensnőtől. A szívmasszázs közben próbálta őket elhelyezni. Majd felragadott egy szikét a műszerasztalról, és munkához látott. Egyetlen függőleges vágással felmetszette Patty alhasát. A lecsökkent vérnyomás következtében alig volt vérzés. Egy gyerekgyógyász érkezett a helyszínre, és felkészült, hogy kiemelje a magzatot.
Jeffrey változatlanul Patty-t figyelte. Újból leszívta az orr-garat váladékot, de meg volt lepődve attól a mennyiségtől, amely a két adag atropin után is jelentkezett. Patty pupilláit ellenőrizve megállapította, hogy nincsenek kitágulva. Voltaképpen megdöbbentette, hogy csak gombostűfej nagyságúak. A tiszta oxigénnel való lélegeztetést fenntartva, Jeffrey elhatározta, hogy nem juttat több gyógyszert Patty szervezetébe mindaddig, amíg a gyerek meg nem születik. Az aneszteziológus asszisztensnőnek röviden elmagyarázta, mi történt.
– Gondolja, hogy ezt a reakciót a Marcaine váltotta ki? – tűnődött a nő.
– Képtelen vagyok másra gondolni – mondta Jeffrey.
A következő percben egy néma, kék, ernyedt babát húztak ki Patty hasából. Miután a köldökzsinórt elvágták, a gyermeket gyorsan átnyújtották a várakozó gyermekgyógyásznak, aki rohant vele a túlsó sarokba, ahol már várta a babát az újraélesztő csoport. Az aneszteziológus asszisztensnő csatlakozott hozzájuk.
– Nem tetszik nekem ez a lapos EKG – morogta Jeffrey, amint egy nagy adag epinefrint fecskendezett be. Figyelte az EKG-t. Válaszreakció semmi. Ezután megpróbált még egy adag atropint. Semmi. Elkeseredetten mintát vett az artériás vérből és elküldte vizsgálatra a laborba.
Ekkor megérkezett Ted Overstreet, a kórház egyik szívsebésze, aki épp most fejezett be egy bypassműtétet, és odalépett Jeffreyhez. Miután Jeffrey elmagyarázta a helyzetet, Overstreet azt tanácsolta, hogy fel kell nyitni a mellkast.
Az aneszteziológus asszisztensnő azzal a hírrel tért vissza, hogy a baba nincs valami jó bőrben.
– Az Apgar csak három – mondta. – A kisfiú lélegzik, de a szívműködése renyhe és az izomtónusa sem megfelelő. Gyakorlatilag súlyos állapotban van.
– Mennyire? – kérdezte Jeffrey, miközben megpróbált szembeszállni a levertség közeledő érzésével.
– A bal lába normálisan mozog, de a másik nem. A jobb lába teljesen ernyedt. A karjaival épp fordított a helyzet.
Jeffrey a fejét csóválta. A gyerek nyilvánvalóan kevés oxigénhez jutott az anyaméhben, és agykárosodást szenvedett. A felismerés lehangoló volt, de nem volt idő a sajnálkozásra. A legnagyobb gondot most az jelentette, hogy miként lehet Patty szívét újraindítani.
Megérkezett a laborvizsgálat eredménye: Patty PH-ja 7,28 volt: A körülményekhez képest, gondolta Jeffrey, egészen jó. Ezután egy adag kalcium-kloridot fecskendezett be. A másodpercek ólomlábakon jártak, mindenki az EKG-képernyőre meredt. Valami életjelet vártak. Valami választ a kezelésre. De a képernyőn csak a riasztóan vízszintes vonal húzódott végig.
A férfi betegápoló folytatta a mellkas ritmikus összenyomását, miközben a lélegeztetőgép tiszta oxigénnel lélegeztette Patty tüdejét. A pupillái továbbra is össze voltak szűkülve, ami azt jelezte, hogy az agy elég oxigént kap, de a szív elektromos és mechanikai szempontból nem működik. Jeffrey megismételte a tankönyvekben előírt összes eljárást, de mindhiába. A defibrillátorral még egy újabb áramütést adatott Patty-nek, ezúttal 400 joule energiával.
Ezalatt a gyermekgyógyásznak sikerült stabilizálnia az újszülött állapotát, az inkubátorral együtt elhagyta a műtőt, cselédkönyves orvosok és nővérek seregétől kísérve. A kis Mark úton volt az újszülöttek intenzív osztálya felé. Jeffrey figyelte a távozásukat, és a szíve összeszorult. Sajnálkozva csóválta meg a fejét, azután visszafordult Pattyhez. Mi legyen most?
Jeffrey felnézett Tedre, aki még mindig ott állt mellette. Megkérdezte tőle, hogy szerinte mit kellene tenniük. De közben teljesen le volt törve.
– Ahogy már mondtam. Véleményem szerint fel kell nyitni a mellkasát, és közvetlen szívmasszázst kell alkalmazni. Itt már nincs sok vesztenivaló.
Jeffrey egy ideig még nézte az EKG-t. Azután sóhajtott. – Oké. Próbáljuk meg! – mondta idegesen. Nem volt semmi más ötlete, és nem akarta feladni. Ahogy Ted mondta, nem volt vesztenivalójuk. Talán érdemes megpróbálni.
Ted tíz perc alatt beöltözött és kesztyűt húzott. Amint felkészült, intett a betegápolónak, hogy hagyja abba a külső szívmasszázst, gyorsan elhelyezte a steril kendőket és elvégezte a metszést. Másodperceken belül a kezében volt Patty meztelen szíve.
Ted a kesztyűs kezével alkalmazott szívmasszázst és még epinefrint is fecskendezett közvetlenül a bal kamrába. Amikor ez hatástalannak bizonyult, azzal próbálta visszaállítani a szívritmust, hogy belső elektródokat erősített a szív falára. Ettől bonyolult jelek kezdtek mutatkozni az EKG-n, de maga a szív nem mozdult.
Ted ezután újra a belső szívmasszázzsal próbálkozott. – Nem akarok frivol lenni – szólalt meg pár perc múlva –, de már nincs szívem hozzá. Attól tartok, vége a bálnak, hacsak nincs maguknak itt valahol egy beültetésre váró szívük. Mert ez már kikészült.
Jeffrey tudta, hogy Ted nem akart érzéketlennek látszani, és látszólag hanyag magatartása inkább védekezés volt, mint az együttérzés valódi hiánya. Szavai mégis szíven ütötték Jeffreyt. Erősen kellett uralkodnia magán, hogy ki ne törjön belőle a felháborodás.
Ahhoz képest, hogy Ted feladott már minden reményt, mégis folytatta a belső szívmasszázst. A műtő némaságát csak a szívritmusszabályozó áramütéseinek hangjelzése és az a tompa búgás törte meg, amellyel a pulzus-oximéter válaszolt Ted masszírozó mozdulataira.
Végül Simarian szólalt meg. – Egyetértek – csak ennyit mondott, és lehúzta a kesztyűit.
Ted a sebészeten felállított steril állvány fölött átnézett Jeffreyre. Jeffrey bólintott. Ted abbahagyta a szívmasszázst és kihúzta a kezét Patty mellkasából. – Sajnálom – mondta.
Jeffrey ismét bólintott, nagyot sóhajtott és kikapcsolta a lélegeztetőgépet. Visszapillantott szegény Patty Owenre, aki ott feküdt durván felvágott hasával és mellkasával. Olyan borzalmas látvány volt, hogy Jeffrey tudta, ez a kép élete végéig kísérteni fogja. A földön gyógyszeres dobozok és kötszerek hevertek szanaszét.
Jeffrey levert és zsibbadt volt. Ez volt szakmai pályafutásának a mélypontja. Látott már tragédiákat, de ez volt a legrosszabb és a legváratlanabb. Szeme az altatógépre tévedt. Ezt is mindenféle törmelék borította. Alatta feküdt a befejezetlen aneszteziológiai jegyzőkönyv. Még be kell írni a hátralevő adatokat. A lázas kapkodásban, hogy megmentsék Patty életét, nem volt ideje erre. Keresni kezdte a Marcaine félig üres ampulláját, miközben valami megmagyarázhatatlan ellenszenvet érzett iránta. Bár a próbaadag eredményeinek fényében ésszerűtlennek látszott, nem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy ez a tragédia valahol a gyógyszerrel kiváltott allergiás reakcióban gyökerezik. Legszívesebben a falhoz vágta volna az ampullát, hogy megszabaduljon szorongásától. Persze tudta, hogy nem fogja megtenni. Ahhoz túlságosan fegyelmezett volt. De nem is találta az ampullát a nagy felfordulásban.
– Sheila – hívta Jeffrey a kisegítő nővért, aki hozzákezdett a takarításhoz. – Mi történt a Marcaine-ampullával?
Sheila egy pillanatra megmerevedett, és Jeffreyre bámult. – Ha nem tudja hová tette, én biztosan nem tudom – vágta rá dühösen.
Jeffrey bólintott és kezdte lecsatolni Pattyről az elvezető kábeleket. Meg tudta érteni Sheila haragját. Ő maga is dühös volt. Patty nem érdemelte meg ezt a sorsot. Jeffrey csak azt nem vette észre, hogy Sheila nem a sorsra haragszik. Jeffreyre volt mérges. Valósággal dühöngött magában.

1
Hétfő,
1989. május 15.
11 óra 15 perc

Az aranyló reggeli napsütésből sugárnyaláb szűrődött át az ablakon Jeffreytől balra, a magasban. A fény keresztülhasította a tárgyalótermet, és reflektor módjára világította meg a bírói emelvény mögött a faburkolatú falat. Az erős fénysugárban milliónyi apró porszem táncolt és csillogott. Akárcsak a tárgyalás kezdetén, Jeffreyt most is megragadta a bíróság színpadiassága. De ez nem jól rendezett tévédráma volt. Itt Jeffrey karrierje – egész élete – volt a tét.
Jeffrey lehunyta a szemét és az alperes asztalánál ülve előrehajolt, hogy fejét a kezére támassza. Aztán a két könyökét szétterpesztve, vadul megdörzsölte a szemét. A feszültség csaknem az őrületbe kergette.
Mély lélegzetet vett és kinyitotta a szemét. Kicsit abban reménykedett, hogy ez az egész jelenet egyetlen varázsütésre eltűnik előle, és ő felriad életének legnyomasztóbb rémálmából. Természetesen mindez nem rossz álom volt csupán. Jeffrey a második bírósági tárgyaláson vett részt, amelyet Patty Owen nyolc hónappal ezelőtt bekövetkezett halálával kapcsolatban tartottak. Így aztán most a bírósági teremben ült Boston központjában, arra várva, hogy a bűnvádi eljárás során az esküdtszék döntsön a sorsáról.
Átpillantva ügyvédjének feje fölött, Jeffrey szemügyre vette a tömeget. A hangok izgatott, mély tónusú moraja, a várakozás feszültsége megtöltötte a termet. Jeffrey elfordította a fejét. Tudta, hogy mindenütt ő a beszédtéma. Legszívesebben elrejtőzött volna. Kifejezetten megalázónak érezte, ahogy ez a nyilvános tárgyalás viharos gyorsasággal lezajlott. Hiszen egész életét ízekre szedték és a közönség elé tárták. Egész karrierje megsemmisült. Le volt sújtva, de tehetetlennek érezte magát.
Jeffrey sóhajtott. Ügyvédje, Randolph Bingham a lelkére kötötte, hogy nyugodtnak és fegyelmezettnek mutassa magát. Könnyebb mondani, mint megtenni, különösen most! Annyi szorongás, aggodalom és álmatlan éjszaka után itt állt az út végén. Az esküdtszék meghozta döntését, az ítélet kihirdetéséig már nem sok idő lehetett hátra.
Jeffrey tanulmányozni kezdte Randolph arisztokratikus arcélét. Ez az ember az elmúlt nyolc idegtépő hónap alatt valósággal az apjává vált, noha csak öt évvel volt idősebb nála. Néha Jeffrey csaknem szeretetet érzett a férfi iránt, máskor viszont a düh és a megvetés kerekedett felül benne. De mindig bízott ügyvédje tapasztaltságában, legalábbis eddig.
Átpillantva a másik asztalhoz, Jeffrey a kerületi ügyészt vette szemügyre. Ritka ellenszenvet érzett iránta, mert olyan embernek tartotta, aki ezt az ügyet akarja meglovagolni politikai karrierje érdekében. Jeffrey elismerte a férfi természetes intelligenciáját, de megvetése nőttön-nőtt vele szemben a négynapos tárgyalás folyamán. Most viszont, amint asszisztensével élénk beszélgetésbe merülve látta, Jeffrey rádöbbent, hogy az ügyész érzelmileg teljesen közömbös iránta. Ennek az embernek az egész huzavona csak napi munkája, se több, se kevesebb.
A kerületi ügyész után Jeffrey tekintete az esküdtszék üres padsoraira tévedt. A tárgyalás során teljesen megbénította az a tudat, hogy a sorsa ennek a tizenkét idegen embernek a kezében van. Soha azelőtt nem érezte magát ilyen sebezhetőnek. Eddig abban a hitben élt, hogy a sorsa fölött ő rendelkezik. Ez a tárgyalás megmutatta, mekkorát tévedett.
Az esküdtszék számára az ítélethozatali tanácskozás két fárasztó napot jelentett. Jeffrey számára két álmatlan éjszakát. Most arra vártak, hogy az esküdtszék visszatérjen a tárgyalóterembe. Jeffrey ismét eltűnődött, hogy ez a két napig elhúzódó vita vajon jó vagy rossz jel. Randolph, a maga kihívóan konzervatív módján, nem volt hajlandó feltételezésekbe bocsátkozni. Pedig Jeffrey úgy érezte, talán hazudhatott volna neki az ügyvédje, hogy legalább a viszonylagos nyugalom néhány órájával megajándékozza.
Randolph intelme ellenére, hogy lehetőleg tartózkodjék a fölösleges mozdulatoktól, Jeffrey borzolgatni kezdte a bajuszát. Amikor észrevette, hogy mit csinál, összekulcsolta a kezét és maga elé fektette az asztalra.
Balra nézett a válla fölött, és megpillantotta Carolt, aki hamarosan csak a volt felesége lesz. A nő lehajtott fejjel ült. Olvasott. Jeffrey ismét az esküdtek üres padsorai felé fordult. Megbántva érezhette volna magát, hogy a felesége még ilyen körülmények között is nyugodtan tud olvasni, de ehelyett inkább hálát érzett, hogy Carol ott van és annyi támogatást nyújt, amennyi csak telik tőle. Végül is, még mielőtt ez a törvényszéki rémálom megkezdődött volna, mind a ketten kölcsönösen arra a felismerésre jutottak, hogy már semmi sem köti őket össze.
Amikor nyolc évvel ezelőtt összeházasodtak, nem látszott fontosnak, hogy míg Carol imád társaságba járni és szeret mindig a középpontban lenni, Jeffreyben épp az ellenkező tulajdonságok vannak túlsúlyban. Az sem zavarta a férfit, hogy Carol mindenáron el akarta halasztani a gyerekszülést, amíg nem alapozza meg karrierjét a bankban. A baj csak akkor kezdődött, amikor Jeffrey rájött, hogy Carol számára a halasztás egyet jelent azzal, hogy soha. És a felesége most már a nyugati partra akart menni, Los Angelesbe. Jeffrey megbarátkozhatott volna a gondolattal, hogy Kaliforniába költözik, de a család hiánya erősen zavarta. Az évek során egyre erősödött benne a vágy a gyerek után. Szomorúan látta, hogy Carol reményei és törekvései az övével teljesen ellenkeznek, de tisztában volt vele, hogy nem tarthatja vissza a feleségét. Kezdetben harcolt a válás gondolata ellen aztán végül megadta magát. Csak valahogyan sosem tudták rászánni magukat. Amikor Jeffrey feje fölött összecsaptak a hullámok, Carol felajánlotta, hogy kitart mellette mindaddig, amíg túl nem lesz a bírósági ügyeken.
Jeffrey ismét sóhajtott, ezúttal még nagyobbat. Randolph megrovó pillantást vetett rá, de Jeffrey nem érzett bűntudatot, hogy ezzel bárkit is zavart volna. Amikor végiggondolta az eseményeket, enyhe szédülést érzett. Minden olyan gyorsan történt. Patty Owen tragikus halála után rövidesen megérkezett az idézés az orvosi műhiba tárgyában. Az akkori nyomasztó légkörben Jeffrey egyáltalán nem volt meglepve a vádtól, csak a vádemelés gyorsaságától.
Randolph még az elején figyelmeztette Jeffreyt, hogy ez nehéz ügy lesz. Jeffreynek fogalma sem volt róla, hogy mennyire az, egészen addig, amíg a Boston Memorial fel nem függesztette állásából. Akkor ez a lépés még meggondolatlannak és rosszindulatúnak hatott. A kórház részéről nyoma sem volt annak a támogatásnak, vagy bizalomnak, amelyben Jeffrey reménykedett. Sem ő, sem Randolph nem találta indokoltnak a felfüggesztést. A jogtalan eljárás miatt Jeffrey szembe akart szállni a Boston Memoriallal, de Randolph azt tanácsolta, hogy maradjon nyugton. Úgy vélte, ezt az ügyet jobban meg lehet oldani, ha már lezárult a műhibaper.
De a felfüggesztés még csak az előjele volt a súlyosabb következményeknek. A felperes ügyvédje egy fiatal, agresszív fickó, bizonyos Matthew Davidson volt, egy St. Louis-i cégtől, amelyik orvosi műhibákra szakosította magát. Az ügyvéd egyúttal tagja volt egy kis általános törvényszéki cégnek is, Massachusettsben. Könyörtelenül pert indított mindenki ellen. Jeffrey, Simarian, Overstreet, a kórház, sőt, még az Arlen gyógyszergyár is benne volt, amely a Marcaine-t előállította. Jeffrey azelőtt sohasem keveredett ilyen vétkes gondatlansággal kapcsolatos ügybe. Randolphnak ezért el kellett magyaráznia neki, hogy ez a "sörétespuska"-módszer. A felperes ügyvédek mindenkit beperelnek, aki beleesik a szórásba és feltehetően vastag pénztárcával rendelkezik, függetlenül attól, van-e bizonyíték rá, hogy közvetlen kapcsolatban volt az állítólagos műhibával.
Kezdetben némi vigaszt nyújtott Jeffreynek, hogy ő csak egy a sok közül, de ez nem tartott sokáig. Hamarosan világossá vált, hogy egyedül fog maradni. A fordulatra most is úgy emlékezett vissza, mintha tegnap lett volna. A saját tanúvallomása során történt, a műhiba elsőfokú bírósági tárgyalásának kezdeti szakaszában. Ő volt az első alperes, akinek állnia kellett az ügyvédi faggatózást. Davidson először felületes tájékozódó kérdéseket tett fel, majd hirtelen kimutatta a foga fehérjét.
– Doktor úr – mondta Davidson, keskeny, finom arcát Jeffrey felé fordítva, és a megszólításnak lekicsinylő nyomatékot adva. Egyenesen odasétált a tanúk emelvényéhez és olyan közel hajolt Jeffrey arcához, hogy csak néhány centiméter választotta el őket egymástól. Tökéletesen szabott, halszálkás öltöny volt rajta, világos levendulaszínű inggel és sötétbíbor nyakkendővel. Érezni lehetett drága kölnijének finom illatát.
– Volt ön valaha bármilyen kábítószer rabja?
– Tiltakozom! – szólt közbe Randolph talpra ugorva.
Jeffrey úgy érezte, mintha valamilyen színházi jelenetet figyelne egy drámából és nem egy fejezetet a saját életéből. Randolph részletezte tiltakozását: – Ez a kérdés lényegtelen a jelenlegi vitapontok tekintetében. A felperes ügyvéd megpróbálja lejáratni védencemet.
– Egyáltalán nem – vágott vissza Davidson. – Ez a téma rendkívül szorosan hozzátartozik a tárgyalt körülményekhez, amint ez a soron következő tanúk vallomásából ki fog derülni.
Néhány pillanatig dermedt csend honolt a zsúfolt tárgyalóteremben. A sajtó annyira hírhedtté tette az ügyet, hogy még a hátsó falnál is érdeklődők szorongtak.
A bíró akit Wilsonnak hívtak, testes, fekete férfi volt. Vastag, sötét keretes szemüvegét feljebb lökte az orrán. Végül megköszörülte a torkát.
– Ha a bolondját akarja járatni velem, Mr. Davidson, ahhoz korábban kell felkelnie.
– Egyáltalán nincs szándékomban a bolondját járatni önnel, bíró úr.
– Tiltakozás elutasítva – jelentette ki Wilson bíró és bólintott Davidson felé. – Folytathatja, ügyvéd úr.
– Köszönöm – mondta Davidson és figyelmét ismét Jeffreyre összpontosította. – Kívánja, hogy megismételjem a kérdést, doktor úr?
– Nem – vágta rá dühösen Jeffrey. Nagyon is jól emlékezett a kérdésre. Randolphra pillantott, de a védőügyvéd valami sárga bírósági papír kitöltésével volt elfoglalva. Jeffrey viszonozta Davidson szúrós pillantását. Az volt az előérzete, hogy valami veszedelem közeledik.
– Igen, egyszer volt egy kisebb gyógyszerproblémám – mondta fojtott hangon. Ez olyan régi titok volt, amelyről sohasem képzelte, hogy napvilágra kerül, különösen nem egy bírósági tárgyalóteremben. Utoljára akkor jutott eszébe, amikor ki kellett töltenie a szükséges formanyomtatványt, hogy megújítsa massachusettsi orvosi működési engedélyét. Akkor arra gondolt, hogy ezt az információt bizalmasan kezelik.
– Megmondaná az esküdtszéknek, milyen gyógyszer volt, amire rászokott? – kérdezte Davidson, távolabb lépve Jeffreytől, mintha irtózna attól, hogy a szükségesnél hosszabb ideig tartózkodjon a közelében.
– Morfin – mondta Jeffrey csaknem kihívó hangon. – Öt évvel ezelőtt volt. Hátfájással kínlódtam egy csúnya bicikli baleset után.
Jeffrey a szeme sarkából látta, hogy Randolph felvonja a jobb szemöldökét. Korábbi megbeszélésük alapján ez volt az egyezményes jel, amellyel figyelmeztette Jeffreyt, hogy korlátozza magát a szóban forgó kérdésre, és ne adjon több információt. De Jeffrey nem törődött vele. Dühös volt, hogy múltjának ezt a jelentéktelen töredékét piszkálták elő. Belső kényszert érzett, hogy magyarázatot adjon és megvédje önmagát. A legmerészebb képzelettel sem állíthatta róla senki, hogy kábítószeres.
– Mennyi ideig volt ennek a szenvedélynek a rabja? – kérdezte Davidson.
– Kevesebb mint egy hónapig – vágta rá Jeffrey. – Az az eset volt, amikor a szükség és a kívánság észrevétlenül egybeolvad.
– Értem – mondta Davidson, és a kétkedés drámai jeleként felvonta a szemöldökét. – Így magyarázta saját magának?
– Így magyarázta a kezelőorvosom – vágott vissza Jeffrey. Látta, amint Randolph dühösen mozgatja a szemöldökét, de ő továbbra sem vett róla tudomást. – A kerékpárbaleset akkor történt, amikor az otthoni problémáim is sokasodtak. Egy ortopéd sebész írta fel a morfint. Amikor a fájdalmaim már csillapultak, meggyőztem magamat, hogy továbbra is szükségem van rá. De amikor tudatára ébredtem, hogy néhány hét alatt mi történt, betegszabadságot vettem ki a kórházból, majd önkéntes elvonókúrára jelentkeztem. És hozzátehetem, házassági tanácsadásra is.
– Azoknak a heteknek a során végzett ön anesztéziát, mialatt – Davidson szünetet tartott, mintha azon igyekezne, hogy kérdését a legpontosabban fogalmazza meg –, mialatt befolyásolt állapotban volt?
– Tiltakozom! – jelentkezett Randolph. – A kérdéseknek ez a láncolata képtelenség! És a rágalmazás határát súrolja.
A bíró lehajtotta a fejét, hogy orrára csúszott szemüvege fölött előrepillantson.
– Mr. Davidson – mondta atyáskodó hangon. – Megint a témánál vagyunk. Biztosan van valami meggyőző indoka erre a nyilvánvaló kitérőre.
– A legteljesebb mértékben, bíró úr! – szabadkozott Davidson. – Azt kívánjuk megmutatni, hogy ez a vallomás közvetlen kapcsolatban van a szóban forgó esettel.
– Tiltakozás elutasítva – mondta a bíró. – Folytassa!
Davidson visszafordult Jeffreyhez és megismételte a kérdést. Láthatólag elégedetten ízlelgette a kifejezést, hogy "befolyásolt állapotban". Jeffrey átható pillantással nézett a felperes ügyvédre. Az egyetlen dolog az életében, amiben rendíthetetlenül hitt, szakmai felelősségtudata, hozzáértése és teljesítménye volt. Az a tény, hogy ez az ember mindezt kétségbe vonja, feldühítette őt. – Sohasem tettem ki veszélynek egyetlen beteget sem! – kiáltotta.
– Nem ez volt a kérdés – mondta hűvösen Davidson.
Randolph és Davidson közösen odavonult a bíróhoz. Randolph láthatóan fel volt háborodva. Rekedt hangon kezdett suttogni. Bár Jeffrey csak három lépésre volt tőle, ő sem hallotta tisztán a beszélgetést, de időnként megütötte a fülét az a kifejezés, hogy "felfüggeszteni az ülést". Végül a bíró hátradőlt és Jeffreyre nézett.
– Doktor Rhodes – mondta. – Az ön ügyvédje úgy véli, hogy önnek szüksége van pihenésre. Egyetért ezzel?
– Nincs szükségem semmiféle pihenésre – vágta rá Jeffrey dühösen.
Randolph égnek emelte a karját rémületében.
– Helyes – mondta a bíró. – Akkor folytassa, Mr. Davidson, így még mindnyájan elérhetjük az ebédet.
– Nos, figyeljen, doktor úr! – kezdte Davidson. – Végzett ön valaha anesztéziát morfin által befolyásolt állapotban?
– Talán egyszer vagy kétszer lehetett… – kezdte Jeffrey –, de…
– Igen vagy nem? – vágott közbe Davidson. – Egyszerű igen vagy nem, amit hallani akarok.
– Tiltakozom! – szólalt meg Randolph. – Az ügyvéd úr nem hagyja, hogy a tanú válaszoljon a kérdésre.
– Éppen ellenkezőleg – fordult felé Davidson. – Ez csupán olyan egyszerű kérdés, amire egyszerű választ várok. Vagy igen, vagy nem.
– Tiltakozás elutasítva – mondta a bíró. – A tanúnak alkalma lesz a részletekre kitérnie a keresztkérdések során. Kérem, válaszoljon a kérdésre doktor Rhodes!
– Igen – mondta kurtán Jeffrey. Érezte, hogy forr a vére. Legszívesebben egyetlen mozdulattal megfojtotta volna a felperes ügyvédet.
– Amióta kikezelték a morfinnal kapcsolatos szenvedélyéből… – kezdte újra Davidson, és elsétált Jeffrey mellől. Különösen megnyomta a "szenvedély" és "morfin" szavakat azután szünetet tartott. Megállt az esküdtek közelében és folytatta –, …juttatott azóta valaha is morfint a szervezetébe?
– Nem – jelentette ki Jeffrey határozottan.
– Juttatott a szervezetébe morfint azon a napon, amikor anesztéziát alkalmazott a szerencsétlen Patty Owenen?
– Egyáltalán nem – válaszolta Jeffrey.
– Biztos benne, doktor Rhodes?
– Igen – kiáltotta Jeffrey.
– Nincs több kérdésem – mondta Davidson, és visszatért a helyére.
Randolph a keresztkérdések során mindent elkövetett, hogy bizonyítsa: a morfinfüggőség csak jelentéktelen és rövid ideig tartó epizód volt, és Jeffrey sohasem vett be többet egy kezelési adagnál. Ezenkívül védence önként ment az elvonókúrára, gyógyultan bocsátották el, és sohasem volt emiatt fegyelmi eljárása. De valamennyi érv ellenére mindketten érezték, hogy ügyüket halálos csapás érte.
Aztán Jeffrey hirtelen visszazökkent a jelenbe, amint az esküdtszéki terem ajtajában megjelent egy egyenruhás törvényszolga. Jeffrey pulzusa felgyorsult. Azt gondolta, most jelentik be az esküdtszék bevonulását, ám a törvényszolga az ajtón kilépve folytatta útját a bírói szoba felé és ott eltűnt. Jeffrey gondolatai visszatértek a tárgyalás eseményeihez.
Davidson állta a szavát, amikor kijelentette, hogy kérdései a tárgyhoz tartoznak, mert újból visszahozta a narkománia témáját a következő vallomással, amely az addig feltárt tények ellenére is mindenki számára váratlannak bizonyult. Az első meglepetés Regina Vinson személyében jelentkezett. A szokásos bevezető kérdések után Davidson arról érdeklődött tőle, hogy látta-e dr. Jeffrey Rhodest azon a végzetes napon, amikor Patty Owen meghalt.
– Láttam – mondta Regina, mereven nézve Jeffreyt.
Jeffrey futólag ismerte Reginát a délutános műtősnők közül, de nem emlékezett, hogy találkozott volna vele Patty halálának napján.
– Hol volt dr. Rhodes, amikor ön látta? – kérdezte Davidson.
– A 11-es műtő aneszteziológiai előkészítő helyiségében – válaszolta Regina, továbbra is Jeffreyre függesztve a tekintetét.
Jeffreynek azt súgta az ösztöne, hogy megint valami veszély közeledik, de nem tudott rájönni, mi lehet az. Emlékezett rá hogy a 11-esben dolgozott csaknem egész nap.
Randolph előrehajolt, és fojtott hangon kérdezte: – Mire akar ez a nő kilyukadni?
– Halvány gőzöm sincs róla – suttogta Jeffrey, miközben képtelen volt elszakadni a nővér tekintetétől. Szinte érezte a feléje áradó gyűlöletet.
– Látta önt dr. Rhodes? – kérdezte Davidson.
– Igen – válaszolta Regina.
Egyszer csak Jeffreynek minden eszébe jutott. Lelki szemei előtt megjelent a nővér rémült arca, amint a félrehúzott függöny mögül benéz. Hiszen rosszul érezte magát azon a végzetes napon, és a kábítószeres ügy mellett ez volt az a tény, amelyről nem szólt Randolphnak. Sokáig habozott, de végül nem merte elmondani. Akkoriban úgy gondolta, hogy amit tett, természetes velejárója hivatástudatának és önfeláldozásának. Az események után már nem volt olyan biztos benne, de továbbra sem beszélt róla senkinek. Megpróbálta elérni Randolph karját, de már túl késő volt.
Davidson egyik esküdtről a másikra pillantott, majd jelentőségteljesen feltette a következő kérdést.
– Volt valami különös abban, hogy dr. Rhodes a 11-es műtő előterében volt?
– Igen – válaszolta Regina. – A függöny be volt húzva, és a 11-es műtő nem volt használatban.
Davidson rajta tartotta a szemét az esküdteken, aztán megszólalt.
– Kérem, mondja el a bíróságnak, mit csinált dr. Rhodes az üres 11-es műtő aneszteziológiai előkészítő helyiségében a behúzott függönyök mögött.
– Belőtte magát! – vágta rá Regina dühösen. – Intravénás injekciót adott magának.
Izgatott moraj hullámzott végig a tárgyalótermen.
Randolph megdöbbent arckifejezéssel fordult Jeffrey felé.
Jeffrey megadóan bólogatott.
– Megmagyarázom – mondta tompán.
Davidson folytatta.
– Mit tett ön, amikor meglátta, hogy dr. Rhodes "belövi" magát?
– Elmentem a főnővérhez, aki hívatta az aneszteziológusok főnökét – mondta Regina. – Sajnos, a főnök nem volt elérhető, csak a tragédia után.
Regina megsemmisítő vallomása után Randolphnak sikerült elérnie a tárgyalás azonnali felfüggesztését. Amikor egyedül maradt Jeffreyvel, ragaszkodott hozzá, hogy megtudja pontosan, mi volt ez a "belövési epizód". Jeffrey bevallotta, hogy beteg volt azon a végzetes napon és elmondta, hogy senki más, csak ő maga tudta kikezelni magát. Mindent elmagyarázott, hogy mit csinált munkaképességének megőrzése érdekében, beleértve a saját magának adott infúziót és a Paregoric kortyokat.
– És mi van még, amit nem mondott el nekem? – makacskodott Randolph dühösen.
– Ez minden – sóhajtotta Jeffrey.
– Miért nem mondta ezt el nekem korábban? – csattant fel Randolph.
Jeffrey megrázta a fejét. Igazság szerint nem volt biztos önmagában.
– Nem tudom – felelte. – Még magamnak sem szeretem bevallani, ha beteg vagyok, nemhogy másoknak. A legtöbb orvos így van vele. Valószínűleg a rengeteg betegség között ez is a védekezésünk egy része. Szeretjük azt képzelni, hogy sérthetetlenek vagyunk.
– Nem vezércikket kértem magától! – kiabálta Randolph magából kikelve. – Azt tartsa meg a New England Journal of Medicine számára. Azt akarom tudni, hogy maga miért nem mondta el nekem, az ügyvédjének, hogy látták azon a kérdéses reggelen, amint "belőtte magát".
– Azt hiszem, féltem elmondani önnek – ismerte el Jeffrey. – Mindent megtettem Patty Owenért, amit csak emberileg lehetett. Aki elolvassa az adatlapokat, az nyugodtan igazolhatja. De azt akartam a legkevésbé, hogy megkérdőjelezhető legyen: nem voltam a legjobb formában. Talán attól féltem, hogy ön nem fog ugyanolyan meggyőződéssel védeni, ha a gyanú árnyéka rám vetődik.
– Jézusom! – kiáltott fel Randolph.
A tárgyalóterembe visszatérve, a keresztkérdések során később Randolph mindent megtett, hogy az előző tanúvallomást semlegesítse. Hangsúlyozta azt a tényt, hogy Regina nem tudhatta, Jeffrey kábítószert fecskendezett be, vagy csak egy intravénás infúziót kötött be magának.
De Davidson még nem végzett. Sheila Dodenhoffot szólította a tanúk emelvényére. És ő, Reginához hasonlóan a kikérdezés folyamán állandóan mereven nézte Jeffreyt.
– Miss Dodenhoff – kezdte Davidson –, ön mint kisegítő nővér, Patty Owen tragédiájának idején, észrevett bármi különöset a vádlottal, dr. Rhodesszel kapcsolatban?
– Igen – mondta diadalmasan Sheila.
– Lenne szíves elmondani a bíróságnak, mit tapasztalt? – emelte meg a hangját Davidson, nyilvánvalóan élvezve a pillanatot.
– Észrevettem, hogy a pupillái gombostűfejnyiek – mondta Sheila. – Azért vettem észre, mert annyira kék volt a szeme. Voltaképpen alig láttam a pupilláit.
Davidson következő tanúja egy világhírű szemész volt New Yorkból, aki vaskos kötetet írt a pupillák szerepéről. A doktor kiválóságának ecsetelése után Davidson megkérte, hogy nevezze meg azt a legismertebb gyógyszert amely a pupilla gombostűfej nagyságra való összehúzódását, a miózist okozza, ahogy az orvos nevezte előszeretettel ezt az állapotot.
– Ön rendszeresen használt gyógyszerre vagy szemcseppre gondol? – kérdezett vissza a szemész.
– Rendszeres gyógyszerre – mondta Davidson.
– Morfin – vágta rá a szemész határozottan. Majd belefogott egy érthetetlen előadásba az Edinger-Westphal nukleuszról, de mielőtt belelendült volna, Davidson átadta a tanút Randolphnak.
Amint a tárgyalás folytatódott, Randolph megpróbálta helyrehozni a károkat, azzal érvelve, hogy Jeffrey annak idején Paregoricot ivott a hasmenése ellen. Minthogy a Paregoric lényegében kámforos ópiumtinktúra, az ópium pedig morfint tartalmaz, rámutatott, hogy a Paregoric okozta Jeffrey szembogarának összehúzódását. Azt is elmagyarázta, hogy Jeffrey azért adott magának intravénás infúziót, mert egy kezdődő influenza tüneteit érezte s ezeket gyakran a szervezet folyadékhiánya okozza. Nyilvánvaló volt azonban, hogy az esküdtszéket nem győzi meg ez a magyarázat, különösen azután, hogy Davidson egy jól ismert és megbecsült belgyógyászt hívott a tanúk emelvényére.
– Mondja, kedves doktor – kezdte Davidson kenetteljesen –, általános szokás az orvosok között, hogy intravénás infúziót adnak maguknak, ahogyan dr. Rhodes tette a korábban elhangzottak szerint?
– Nem – válaszolta a belgyógyász. – Hallottam pletykákat olyan stréber cselédkönyves orvosokról, akik ilyet tesznek, de még ha igazak is ezek a mendemondák, egyáltalán nem ez az általános gyakorlat.
A tárgyalás folyamán a végső csapás akkor következett, amikor Davidson a tanúk emelvényére szólította Marvin Hicklemant, az egyik műtőssegédet.
– Mr. Hickleman – kezdte Davidson. – Ön takarította ki a 15-ös műtőt Patty Owen esete után?
– Igen, én – válaszolta Marvin.
– Azt hiszem, ön talált valamit az altatógép oldalán a hulladéktartályban. Elmondaná a bíróságnak, hogy mit talált?
Marvin megköszörülte a torkát.
– Találtam egy üres Marcaine ampullát.
– Milyen koncentrációjú volt az ampulla? – kérdezte Davidson.
– 0,75 százalékos.
Jeffrey odahajolt Randolph-hoz és a fülébe súgta: – Én 0,5 százalékost használtam, biztos vagyok benne.
Davidson újból megkérdezte Hicklemant, mintha nem jól hallotta volna.
– Talált ön bármilyen 0,5 százalékos ampullát?
– Nem – felelte Marvin –, nem találtam.
Amikor az ellenfél jogi képviselőjének kérdéseire került sor, Randolph megpróbálta kétségbe vonni Martin vallomását, de ezzel csak rontotta a helyzetet. – Mr. Hickleman! Amikor ön kitakarít egy műtőt, mindig átvizsgálja a limlomot és mindig ellenőrzi, hogy a különféle fiolákban milyen koncentrációjú gyógyszer volt?
– Na nem!
– De ebben az esetben ezt tette.
– Aha!
– Megmondaná, miért?
– A főnővér kért meg rá.
A kegyelemdöfést dr. Leonard Simon, az ismert New York-i aneszteziológus adta meg, akit még Jeffrey is felismert.
Davidson rögtön a lényegre tért.
– Dr. Simon! 0,75 százalékos Marcaine-t írnak elő a szülészeti epidurális érzéstelenítéshez?
– Egyáltalán nem – mondta dr. Simon. – Tulajdonképpen ellenjavallt. A figyelmeztetés világosan fel van tüntetve az ampullák dobozában és a gyógyszerkönyvben. Ezt minden aneszteziológus tudja.
– Megmondaná nekünk, hogy miért ellenjavallt a szülészetben?
– Kiderült, hogy időnként komoly reakciókat okoz.
– Miféle reakciókat, doktor úr?
– A központi idegrendszer toxicitását…
– Ez rohamokat jelent?
– Igen, a tapasztalatok szerint rohamokat okoz. Kardiális toxicitást.
– Vagyis…?
– Aritmiát, szívmegállást.
– És ezek a reakciók időnként végzetesek?
– Úgy van – mondta dr. Simon, és ezzel beverte az utolsó szöget Jeffrey koporsójába.

Az eredmény az volt, hogy Jeffrey Rhodes, és egyedül csak ő felelős az orvosi műhibáért. Simarian, Overstreet, a kórház és a gyógyszervegyészeti gyár felmentést kapott a vád alól. Az esküdtszék a Patty Owen-féle vagyoni kártérítést 11 millió dollárra értékelte. 9 millióval többre, mint amennyi Jeffrey műhiba-biztosítása volt.
A bírósági tárgyalás végén Davidson láthatóan elégedetlen volt. Túlságosan jó munkát végzett Jeffrey tönkretételével. Minthogy a többi vádlott és a mögöttük álló vastag pénztárcájúak felmentést kaptak, nem sok esély volt rá, hogy többet lehet bekasszírozni Jeffrey biztosítási összegénél, még ha a részleteket egy életen keresztül vonják is Jeffrey jövedelméből.
Jeffrey számára az eredmény lesújtó volt, személyesen nem kevésbé, mint szakmailag. Mostanáig olyannak ismerte magát, aki munkájában odaadó, elkötelezett és önfeláldozó. A bírósági tárgyalás és az esküdtek előtt feltárt tények mindezt lerombolták benne. Önmagában is kételkedni kezdett. Lehet, hogy véletlenül tényleg használta a 0,75 százalékos Marcaine-t?
Jeffrey akár depresszióba süllyedhetett volna, de nem volt rá ideje. Egyre több riport jelent meg arról, hogy Jeffrey "befolyásolt állapotban operált", másrészt a kábítószer-ellenesség is mind hevesebbé vált akkoriban, ezért a kerületi ügyész kötelességének érezte, hogy bűnvádi eljárást kezdeményezzen. Jeffrey legnagyobb megdöbbenésére egyszer csak ott találta magát a fellebbviteli bíróságon, gondatlanságból elkövetett emberöléssel vádolva. Ez volt az a vád, amellyel kapcsolatban Jeffrey most az esküdtszék ítéletét várta.
Tűnődését ismét az egyenruhás törvényszolga szakította félbe, amint előbukkant a bíró szobájából, és visszasietett az esküdtek termébe. Miért körülményeskednek ennyit? Jeffrey kegyetlenül szenvedett. Teljesen hatalmába kerítette a déja vu érzése, minthogy a négynapos bűnvádi tárgyalás félelmetesen hasonlított a korábbi polgári perre. Csak ezúttal nagyobb volt a tét.
Egy dolog a pénzbüntetés, még ha nincs is pénze, de teljesen más dolog egy bűnügyben az ítélethozatal és a börtönbüntetés kiszabása. Jeffreynek meg sem fordult a fejében, hogy el tudná viselni az életet börtönrácsok mögött. Hogy ez ésszerűtlen félelem vagy ösztönös irtózás volt, nem tudta eldönteni. Könnyelműen meg is mondta Carolnak, hogy élete hátralévő részét inkább egy másik országban tölti el, mintsem belenyugodjon a börtönbüntetésbe.
Jeffrey az üres bírói székre pillantott. Két nappal ezelőtt a bíró kioktatta az esküdteket, mielőtt visszavonultak volna, hogy meghozzák döntésüket. A bíró szavai ott visszhangoztak Jeffrey fülében, és csak fokozták félelmét.
– Tisztelt esküdtek! – mondta Janice Maloney bírónő. – Mielőtt önök bűnösnek találnák a vádlottat, dr. Jeffrey Rhodest a gondatlanságból elkövetett emberölés vádjában, a bíróságnak minden kétséget kizáróan bizonyítania kellett, hogy Patty Owen halálát a vádlott oly cselekedete okozta, amely közvetlenül veszélyes egy másik személyre, és olyan züllött elméről tanúskodik, amely közömbös az emberi élet iránt. Egy cselekedet "közvetlenül veszélyes" és "züllött elméről tanúskodik" akkor, ha olyan cselekedet, amelyről egy józan ítélőképességgel rendelkező személy ésszerű bizonyossággal tudhatja, hogy a halálát vagy súlyos testi sérülését okozza egy másik embernek. Ugyancsak ilyen cselekedet, ha rosszakaratból, gyűlöletből vagy ártó szándékból ered.
Jeffrey számára az ügy kimenetele egyetlen kérdésen múlott. Elhiszi-e az esküdtszék, hogy ő morfinnal kezelte magát? Ha igen, akkor úgy ítélnek, hogy ő ártó szándékkal cselekedett. Legalábbis Jeffrey így döntött volna, ha ő az egyik esküdt. Végül is az anesztézia mindig közvetlen veszélyeztetés. Az egyetlen dolog, ami megkülönbözteti a bűncselekménytől, hogy tudatos megegyezés alapján történik.
De a bírónőnek az esküdtszékhez intézett szavai közül azok rettentették meg Jeffreyt a legjobban, amelyek a várható büntetést érintették. A bírónő tájékoztatta az esküdteket, miszerint még az emberölés legenyhébb minősítésű vádja is arra kötelezi őt, hogy Jeffreyt minimum háromévi börtönre ítélje.
Három év! Jeffreyt kiverte a veríték, ugyanakkor fázni kezdett. Végigsimította a szemöldökét, és az ujjai nedvesek lettek.
– Mindenki álljon fel! – rendelkezett hangosan a törvényszolga, kilépve az esküdtszék szobájából, azután félrehúzódott: A tárgyalóteremben mindenki felkelt a helyéről. Sokan a nyakukat nyújtogatták abban a reményben, hogy a bevonuló esküdtek arckifejezéséről leolvashatnak valami halvány jelet, ami az ítéletről árulkodik.
Jeffrey annyira el volt merülve a saját gondolataiban, hogy teljesen váratlanul érte a törvényszolga zengő hangja. Rémülten ugrott talpra. Zúgott a feje, és egy kis időre meg kellett támaszkodnia az asztalon.
Amint az esküdtek bevonultak, egyikük sem pillantott Jeffreyre. Ez jó vagy rossz jel? Meg akarta kérdezni Randolphot, de nem merte.
– Tiszteletre méltó Janice Maloney bíró – jelentette be a törvényszolga, amint a bírónő kilépett a szobájából, és helyet foglalt a bírói székben. Elrendezte maga előtt az asztalon a papírjait, és oldalra tolta a vizeskancsót. A bíró törékeny nő volt, élénk szemekkel.
– Leülhetnek! – harsogta a törvényszéki szolga. – Az esküdtszék tagjai szíveskedjenek állva maradni – tette hozzá.
Jeffrey helyet foglalt, és még mindig az esküdteket figyelte. Még mindig nem nézett rá egyik sem, és ez egyre jobban zavarba hozta. Jeffrey arra a fehér hajú, nagymama típusú hölgyre összpontosította figyelmét, aki az első sor bal szélén állt. A tárgyalás folyamán a hölgy gyakran pillantott Jeffreyre. Jeffreynek azt súgta az ösztöne, hogy a hölgy valamiféle jóindulatot táplál iránta. De ennek most nyoma sem volt. A kezeit összekulcsolta maga előtt, és lesütötte a szemét.
A törvényszéki hivatalnok föltette a szemüvegét. Közvetlenül a bírói emelvény alatt jobb kéz felől ült egy asztalnál. A törvényszéki jegyző vele szemben foglalt helyet.
– Szíveskedjék a vádlott felállni, és az esküdtek felé fordulni – rendelkezett a hivatalnok.
Jeffrey újból felállt. Ezúttal sokkal lassabban. Most valamennyi esküdt tekintete rászegeződött, de arcuk még mindig rezzenéstelen maradt. Jeffrey úgy érezte, hogy a vér dübörögve lüktet a fülében.
– Kérdezem az esküdtek szószólóját! – zengett a hivatalnok hangja. A szószóló kellemes megjelenésű, harmincas éveinek vége felé járó nő volt, aki szakértőnek látszott.
– Meghozta döntését az esküdtszék?
– Igen – válaszolta a szószóló.
– Törvényszolga, kérem, vegye át az ítéletet az esküdtek szószólójától – intézkedett a hivatalnok.
Az egyenruhás szolga odalépett a nőhöz, elvett tőle egy látszólag üres fehér papírlapot, azután átnyújtotta a bírónőnek. A bírónő kicsit hátrahajtotta a fejét, hogy használni tudja bifokális szemüvegét. Komótosan elolvasta az ítéletet, bólintott, azután átnyújtotta a papírlapot a hivatalnoknak, aki ott állt várakozva.
A hivatalnok is minden sietség nélkül cselekedett. Ez az egész szükségtelen huzavona szinte őrületbe kergette Jeffreyt, amint ott állt szemben a kifejezéstelen arcú esküdtekkel. Az idegeire ment a bíróság ezzel az ősvilági ceremóniával. Egyre gyorsabban vert a szíve, izzadt a tenyere, és forróságot érzett a mellkasában.
Miután a hivatalnok megköszörülte a torkát, az esküdtszék felé fordult.
– Mit mond ön, tisztelt esküdtszéki szószóló? A vádlott bűnös vagy nem bűnös a gondatlanságból elkövetett emberölés állítólagos vádjában?
Jeffreynek remegni kezdtek a lábai. Bal kezével az asztal szélére támaszkodott. Nem volt különösebben vallásos, de azon kapta magát, hogy némán fohászkodik: Istenem, segíts…
– Bűnös! – jelentette ki a szószóló tiszta, zengő hangon.
Jeffrey úgy érezte, hogy a lábai elernyednek, és a tárgyalóterem hullámzani kezd előtte. Jobb kezével az asztal felé tapogatózott, hogy egyenesen tartsa magát. Érezte, amint Randolph megszorítja a jobb karját.
– Ez csak az első menet – suttogta a fülébe az ügyvéd. – Fellebbezünk újból, ahogy a műhibaper után is tettük. A hivatalnok rosszallóan pillantott Jeffrey és Randolph felé, azután odafordult az esküdtszékhez, és ünnepélyesen azt mondta: – Tisztelt szószóló és az esküdtszék tagjai! Hallgassák meg ítéletüket, ahogyan azt a bíróság tudomásul vette. Az esküdtszék tagjai eskü alatt vallják, hogy a vádlottat bűnösnek találják a szóban forgó vád tárgyában. Ezt állítja a tisztelt szószóló?
– Igen – válaszolta a hölgy.
– Ezt állítják az esküdtszék tagjai? – kérdezte a hivatalnok.
– Igen – válaszolták egyszerre valamennyien.
A hivatalnok beletemetkezett irataiba, és a bíró megkezdte az esküdtszék feloldását. Köszönetet mondott nekik, hogy időt és fáradságot nem kímélve foglalkoztak az esettel, és magasztalta azt a fontos szerepet, amelyet betöltöttek egy immár két évszázados bírósági hagyomány fenntartásában.
Jeffrey leroskadt a helyére. Úgy érezte, teljesen megbénult és kihűlt. Randolph arról duruzsolt neki, hogy az orvosi műhiba tárgyalásán a bíró sohasem engedte volna meg, hogy a kábítószerkérdés terítékre kerüljön.
– Azonkívül – magyarázta Randolph kissé meghajolva és egyenesen Jeffrey szemébe nézve – ez mind közvetett bizonyíték. Nem volt egyetlenegy közvetlen bizonyíték sem arra, hogy ön morfint adott be magának. Egyetlenegy sem!
De Jeffrey nem figyelt rá. Az ítélet következményei túlságosan nyomasztóan hatottak rá. A lelke mélyén most döbbent rá valamire. Minden félelme ellenére sohasem hitte, hogy elítélik. Egyszerűen azért nem hitte el, mert nem volt bűnös. Sohasem volt dolga azelőtt a bírósági gépezettel, és mindig hitt abban, hogy az "igazság egyszer kiderül", ha véletlenül hamisan vádolják. De ez a meggyőzetése tévesnek bizonyult. Most mehet a börtönbe!
Börtön! Mintha csak emlékeztetni akarná rá, a törvényszolga odajött hozzá, hogy megbilincselje. Jeffrey egyszerűen nem hitt a szemének, csak bámulta a fémesen csillogó karpereceket. Úgy érezte, sokkal inkább a bilincs teszi most bűnözővé, mint az esküdtszék ítélete.
Randolph bátorító szavakat mormogott. A bíró még az esküdtekkel foglalkozott. Jeffrey egyiket sem hallotta. Úgy nehezedett rá a depresszió, mint egy ólomtakaró. A levertséggel küszködve pánik fogta el a reá váró bezártság érzésétől. Az a gondolat, hogy egy kis szobában kell gubbasztania, ijesztő képeket ébresztett benne a gyerekkorából, amikor a bátyja ráborított egy takarót, és ő attól rettegett, hogy mindjárt megfullad.
– Tisztelt bírónő! – szólalt meg a kerületi ügyész, amint az esküdtek kivonultak. Fölemelkedett a helyéről. – Államunk nevében felkérem az ítélethozatalra.
– Visszautasítom! – mondta a bírónő. – A bíróság akkor foganatosítja a büntetéskiszabási eljárást, ha a feltételes szabadlábra helyezés ügyében előzetes vizsgálatot folytatott. Mikor van alkalmas idő az újabb tárgyalásra, Mr. Lewis?
A hivatalnok belelapozott a határidőnaplóba. – Július 7. jónak látszik.
– Akkor július 7-én lesz – mondta a bírónő.
– Az államügyészség tisztelettel kéri az óvadék megtagadását vagy az összeg jelentős emelését – szólalt meg újból a kerületi ügyész. – Az államügyészségnek az a véleménye, hogy az óvadék összegét ötvenezer dollárról legalább ötszázezer dollárra kell emelni.
– Rendben van, kerületi ügyész úr – mondta a bírónő. – Halljuk az érveit!
A kerületi ügyész kilépett a padból, és a bírónő felé fordult. – A vád természetének komolysága az ítélettel párosulva jelentős óvadékot követel, amely jobban összhangban van azzal a súlyos bűncselekménnyel, amelyben vétkesnek találták a vádlottat. Ugyanakkor az a szóbeszéd járja, hogy dr. Jeffrey Rhodes inkább megszökik, semhogy elfogadja a bíróság által kiszabott büntetést.
A bírónő Randolph felé fordult. A védőügyvéd felállt.
– Tisztelt bírónő! – kezdte. – Szeretném hangsúlyozni a bíróság előtt, hogy kliensemet szoros szálak fűzik a társadalomhoz. Mindig felelősségteljes magatartást tanúsított. Büntetlen előéletű. Igazság szerint mindeddig a társadalom példás tagja volt, tevékeny és törvénytisztelő. Megvan benne a jó szándék, hogy megjelenjék az ítélethozatalon. Szerintem az ötvenezer dolláros óvadék is több mint elégséges, az ötszázezer dollár túlzottan nagy összeg lenne.
– Ügyfele kifejezésre juttatta valaha azt a szándékát, hogy el akarja kerülni a büntetést? – kérdezte a bírónő, átnézve a szemüvege fölött.
Randolph odapillantott Jeffreyre, de az orvos elmerülten szemlélte a kezeit. A bírónőhöz visszafordulva, Randolph elegánsan szabadkozott.
– Nem hiszem, hogy ügyfelem ilyet gondolna vagy mondana.
A bírónő pillantása lassan vándorolt ide-oda Randolph és a kerületi ügyész között. Végül megszólalt: – Az óvadék ötszázezer dollár lesz. – Aztán egyenesen Jeffreyre nézve azt mondta: – Dr. Rhodes, ön mint elítélt egyén, nem hagyhatja el Massachusetts állam területét. Világos?
Jeffrey alázatosan bólintott.
– Tisztelt bírónő… – kezdte tiltakozását Randolph.
De a bírónő koppantott egyet a kalapácsával, és felállt, láthatólag mit sem törődve vele.
– Mindenki álljon fel! – harsant a törvényszolga hangja.
Örvénylő köpenyében, akár egy dervis, Janice Maloney bírónő lesietett a bírói emelvényről, és eltűnt a szobájában. A tárgyalóteremben hirtelen kitört a hangzavar.
– Erre tessék, dr. Rhodes – mondta Jeffreynek a mellette álló törvényszolga, és elindult egy oldalajtó felé. Jeffrey csak mereven állt, aztán előreimbolygott. Gyors pillantást vetett Carol irányába. A felesége szomorúan nézett rá.
Jeffreyben egyre nőtt a pánik, amint bevezették egy őrzőszobába, amelynek bútorzatát egy sima asztal és néhány spártaian egyszerű faszék alkotta. Jeffrey leroskadt a székre, amelyet Randolph tolt alá. Bár nagyon igyekezett, hogy fegyelmezze magát, eszeveszetten remegett a keze, és levegőt is alig kapott.
Randolph mindent megtett, hogy megnyugtassa. Az ítéletről megvetően, a fellebbezésről optimistán nyilatkozott. Azután bekísérték Carolt a szűk szobába. Randolph a vállára tette a kezét, és kérlelve mondta: – Beszéljen vele! Én megyek, és hívom az óvadéki kezest.
Carol bólintott, és lenézett Jeffreyre. – Sajnállak – szólalt meg, amint Randolph kiment a szobából.
Jeffrey bólintott. Milyen jó, hogy Carol mellette van. A szeme megtelt könnyel. Az ajkába harapott, hogy ne kezdjen sírni.
– Ez annyira igazságtalan – mondta Carol, amint leült mellé.
– Nem kerülhetek börtönbe. – Jeffrey képtelen volt ennél többet mondani. Rázta a fejét. Még mindig nem hiszem el, hogy ez velem történik.
– Randolph fellebbezni fog – nyugtatgatta Carol. – Nincs még minden veszve.
– Fellebbezés! – mondta undorral Jeffrey. – Az sem lesz különb. Már elvesztettem két pert…
– Az nem ugyanaz! – erősködött Carol. – A bizonyítékokat csak gyakorlott bírók képesek mérlegelni és nem egy érzelmes esküdtszék.
Randolph azzal jött vissza a telefontól, hogy Michael Mosconi, az óvadéki kezes már úton van. Randolph és Carol élénk beszélgetésbe kezdett a fellebbezési eljárásról. Jeffrey rákönyökölt az asztalra, és amennyire a bilincs engedte, fejét a kezébe hajtotta. Az orvosi engedélyére gondolt. Azon tűnődött, mi történik ezzel az ítélet után. Sajnos nem voltak illúziói.
Michael Mosconi egy aktatáskát szorongatva érkezett meg nemsokára. Az irodája csak néhány lépésre volt a bíróságtól, a kormányzati központtal szemben álló épületben. Átlagos testalkatához képest a feje nagy volt, és csaknem teljesen kopasz. Maradék haja fekete félholdként húzódott vízszintesen egyik fülétől a másikig. Hajából egy sáv közvetlenül a feje búbján volt átfésülve abban a hiú reményben, hogy eltüntet valamit a kopaszságából. Olyan sötét szeme volt, mintha csak pupillából állna. Meglehetősen furcsán volt öltözve: sötétkék poliészter öltönyéhez fekete inget és fehér nyakkendőt viselt.
Mosconi az asztalra helyezte kézitáskáját, felpattintotta a zárakat, és kivett egy dossziét, amelynek címkéjén Jeffrey neve állt.
– Nos – mondta lendületesen, amint leült az asztalhoz és kinyitotta a mappát –, mennyivel emelkedett az óvadék? – Az ötvenezer dolláros óvadékról már korábban elkészítette az elszámolást, és beszedte érte ötezer dolláros tiszteletdíját is.
– Négyszázötvenezer dollárral – mondta Randolph
Mosconi halkan füttyentett, egy pillanatra megmerevedve a papírok rakosgatása közben. – Mit képzelnek ezek, ki került a kezükbe? Az első számú közellenség? – Sem Randolph, sem Jeffrey nem érezte, hogy tartozik neki egy udvarias válasszal.
Mosconi ismét az iratokkal kezdett foglalkozni, nem zavartatva magát, hogy ügyfele elengedte a füle mellett a megjegyzését. Már kiállított korábban egy tulajdon- és jelzálog-kötelezvényt Jeffrey és Carol marbleheadi házára, amikor még a kezdeti óvadék összegeként 50.000 dollár jelzáloggal terhelte meg a házaspár otthonát. A ház hivatalos értéke 800.000 dollár volt, tehát 300.000 dollárral több a szükségessé váló jelzálogkölcsönnél. – Ha megfelel, erre a kötelezvényre rávezethetem a további négyszázötvenezer dolláros jelzálogot, ráterhelve az önök kis kastélyára Marbleheadben. Mit szólnak hozzá?
Jeffrey bólintott, Carol megvonta a vállát.
Amint Mosconi kezdte kitölteni a papírokat, megszólalt: – És természetesen itt van még egy jelentéktelen apróság: a jogdíjam, amely ebben az esetben további negyvenötezer dollár lesz. Ezt készpénzben kérem.
– Nincs ennyi pénzem – mondta fásultan Jeffrey.
Mosconi hirtelen abbahagyta a nyomtatvány kitöltését.
– Biztos vagyok benne, hogy elő tud teremteni ennyit – vágott közbe Randolph.
– Talán – ingatta a fejét Jeffrey. Egyre jobban eluralkodott rajta a levertség érzése.
– Vagy igen, vagy nem? – mondta türelmetlenül Mosconi. – Nem a két szép szeméért csinálom ezt az egészet.
– Megszerzem a pénzt – sóhajtott Jeffrey.
– Általában előre kérem a tiszteletdíjat – tette hozzá
Mosconi –, de minthogy ön orvos… – Felnevetett. – Mondjuk, kissé más ügyfelekhez vagyok szokva. Tekintettel önre, csekket is elfogadok. De csak akkor, ha fel tudja hajtani a pénzt, és az rajta lesz a számláján, mondjuk, holnapra. Lehet róla szó?
– Nem tudom – mondta Jeffrey.
– Ha nem tudja, akkor őrizetben kell maradnia mindaddig, amíg meg nem szerzi a pénzt – mondta hanyagul Mosconi.
– Mindenképpen előteremtem – vágta rá Jeffrey. Elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy akár néhány éjszakát is börtönben töltsön.
– Van egy csekk önnél? – kérdezte Mosconi.
Jeffrey bólintott.
Mosconi folytatta a nyomtatvány kitöltését.
– Remélem, megérti, doktor úr – mondta közben –, hogy kivételes elbánásban részesítem, amikor csekket fogadok el. A cégem nem lelkesedne érte, ezért maradjon köztünk a dolog. Nos, rajta lesz a pénz az ön számláján huszonnégy órán belül?
– Még a délután folyamán elintézem – biztosította Jeffrey.
– Csodálatos! – mondta megnyugodva Mosconi, aztán odatolta a papírokat Jeffrey elé. – Ha mind a ketten aláírják ezt a nyilatkozatot, rohanok a törvényszéki hivatalba, és elintézem az ügyet.
Jeffrey úgy firkantotta oda a nevét, hogy el sem olvasta, mit ír alá. Carol gondosan elolvasta, aztán aláírta, majd előhalászta a csekkfüzetet Jeffrey kabátzsebéből, és tartotta, amíg Jeffrey kitöltötte a rubrikákat 45.000 dollárról.
Mosconi átvette a papírt, a táskájába süllyesztette, aztán felállt, és elindult az ajtó felé. – Még visszajövök – mondta mézédes mosollyal.
– Kedves fickó – jegyezte meg Jeffrey –, de miért kell ennek így öltöznie?
– Szívességet tesz magának – korholta Randolph. – De az biztos, hogy maga nem is olyan lecsúszott alak, mint amilyenekkel Mosconinak dolga van. Mielőtt visszatér, gondolom, beszélnünk kellene az ítélet előtti vizsgálatról és a vele járó következményekről.
– Mikor adjuk be a fellebbezést? – kérdezte Jeffrey.
– Azonnal – mondta Randolph.
– És addig vagyok feltételesen szabadlábon, amíg meg nem tárgyalják a fellebbezést?
– Legtöbbször igen – mondta Randolph kitérően.
– Istennek hála a kicsi kegyekért – sóhajtott Jeffrey. Randolph ezután beszélt az ítélet előtti vizsgálatról és hogy Jeffrey mit várhat a büntetőeljárástól. Nem akarta, hogy védence erkölcsileg még ziláltabb állapotba kerüljön, ezért gondosan hangsúlyozta a fellebbezés legígéretesebb kilátásait. De Jeffrey továbbra is le volt törve.
– Meg kell vallanom, nemigen bízom már ebben a jogi mechanizmusban – mondta Jeffrey.
– Megértőbbnek kell lenned – szólt rá Carol.
Jeffrey ránézett a feleségére, és lassan elfogta a düh. Amikor Carol azt mondja neki, hogy megértőbbnek kell lennie, egyszerűen föl sem fogja, hogy milyen helyzetben van. Jeffrey hirtelen rádöbbent, hogy dühös az igazságszolgáltatásra, dühös a sorsára, dühös Carolra, sőt az ügyvédjére is. Persze a düh legalább egészségesebb, mint a búskomorság.
– Minden rendben van – lihegte Mosconi, amint beesett az ajtón. Egy hivatalosnak látszó papírlapot lobogtatott. – Lenne olyan szíves? – szólt oda a törvényszolgának, Jeffrey bilincsére mutatva.
Jeffrey megkönnyebbülten dörzsölgette a csuklóját, amint megszabadult a karperecektől. Semmire sem vágyott jobban, mint hogy minél hamarabb kiléphessen a bíróság kapuján. Felállt.
– Remélem, nem kell emlékeztetnem a negyvenötezer dollárra – szólalt meg Mosconi. – Jusson eszébe, hogy az ön kedvéért viszem vásárra a bőrömet.
– Tudom – mondta Jeffrey, igyekezve egy hálás ügyfél benyomását kelteni.
Együtt léptek ki az őrzőszobából, de Michael Mosconi az ellenkező irányban rohant el, ahogy az előcsarnokba értek.
Jeffrey még sohasem érzékelte ilyen tudatosan a friss óceáni levegőt, mint amikor kilépett a bírósági épületből a téglával kövezett térre. Ragyogó tavaszi délután volt, a kék égen bárányfelhők úsztak át. A nap melegen sütött, de a levegő még csípős volt. Megdöbbentő módon a börtön fenyegető rémképének hatására mindent sokkal élesebben érzékelt.
Randolph a széles téren a rikítóan modern Boston City Hall épülete előtt búcsúzott el. – Sajnálom, hogy így alakultak a dolgok. Mindent megtettem, ami tőlem telt.
– Tudom – mondta Jeffrey –, és azt is tudom, hogy nyűgös ügyfél voltam, akivel nehezen boldogult.
– Helyrehozzuk a dolgokat a fellebbezéskor. Majd holnap reggel beszélgetünk. Viszontlátásra, Carol!
Carol búcsút intett, aztán Jeffreyvel együtt nézte, amint Randolph a State Street felé siet, ahol kollégáival együtt egy egész emeletet foglalt el a legújabb bostoni irodaházban.
– Nem is tudom, hogy szeressem-e vagy gyűlöljem – tűnődött Jeffrey. – Még azt sem tudom, jó munkát végzett-e vagy sem ahhoz képest, hogy elítéltek.
– Azt hiszem, nem volt elég erőszakos – mondta Carol, aztán elindult a parkoló felé.
– Nem mész vissza már dolgozni? – érdeklődött Jeffrey. Carol egy beruházási bankügyletekkel foglalkozó cégnél dolgozott a pénzügyi negyedben. Ez épp az ellenkező irányban volt
– Ezt a napot kivettem – szólt vissza Carol a válla fölött. Egyszer csak megállt, amikor észrevette, hogy Jeffrey nem követi. – Nem tudtam, meddig tart, amíg az ítéletet meghozzák. Gyere, elvihetsz a kocsimig!
Jeffrey utolérte, és együtt sétáltak tovább, megkerülve a City Hallt. – Hogyan akarod megszerezni a negyvenötezer dollárt huszonnégy órán belül? – kérdezte Carol, jellegzetes mozdulattal félrehajtva a fejét. Finom, egyenes szálú, sötétszőke haja volt, amelyet olyan frizurában hordott, hogy állandóan az arcába lógott.
Jeffrey érezte, hogy ingerültsége ismét felszínre tör. Házasságuk során az anyagi ügyekben mindig ellentétek voltak közöttük. Carol szerette elkölteni, Jeffrey pedig gyűjteni a pénzt. Amikor összeházasodtak, kettőjük közül Jeffrey fizetése sokkal magasabb volt, így Carol Jeffrey pénzét költötte a saját ügyeinek intézésére is. Amikor Carol fizetése emelkedni kezdett, az egészet beruházási értékpapírokba fektette, a saját nevére, miközben még mindig Jeffrey fizetéséből fedezték a közös költségeket. Carol felfogása az volt, hogy ha nem dolgozna, akkor is Jeffrey fizetéséből kellene mindkettőjüknek megélniük.
Jeffrey nem válaszolt rögtön Carol kérdésére. Rájött, hogy pillanatnyi indulata megtévesztő. Nem haragudott Carolra. Valamennyi régi pénzügyi vitájuk olyan volt, mintha vizet hordanának egy lyukas hordóba. Ezért teljesen helyénvaló kérdés volt, hogyan lehet 45.000 dollár készpénzt szerezni. Ami őt dühítette, az a jogi rendszer volt, meg a jogászok, akik ezt életben tartották. Mint például a kerületi ügyész vagy a felperes ügyvéd. Miként tudnak úgy élni, hogy közben annyit hazudnak? A vallomások alapján Jeffrey megsejtette, hogy ezek nem hisznek a saját büntetőeljárási bűvészmutatványaikban sem. Az ő pere is mindkét esetben erkölcstelen eljárás volt, amelyben a vele szemben álló ügyvédek a becstelenség diadalát ülték.
Jeffrey beült a kocsijába a kormánykerék mögé. Mély lélegzetet vett, hogy lenyelje mérgét, aztán odafordult Carolhoz. – Azt hiszem, megemeltetem a marbleheadi ház jelzálogkölcsönét. Hazafelé menet meg kellene állnunk a banknál.
– Azzal a kötelezvénnyel, amit épp most írtunk alá – jegyezte meg Carol –, nem hiszem, hogy a bank újabb jelzálogkölcsönt ad. – Volt alapja annak, amit mondott, hiszen ez a pénzügyi terület volt a szakmája.
– Ezért akarok egyenesen odamenni. – Jeffrey begyújtotta a motort, és kihajtott a garázsból. – Senki sem tudna okosabbat kitalálni. Egy vagy két napba is beletelik, mire az a zálogjogi kötelezvény bekerül a számítógépeikbe.
– Gondolod, hogy meg kell tenned?
– Van valami jobb ötleted, hogyan lehet negyvenötezer dollárt szerezni holnap délutánig? – kérdezett vissza Jeffrey.
– Azt hiszem, nincs.
Jeffrey tudta, hogy Carolnak van ennyi pénze az értékpapírjaiban, de inkább leharapta volna a nyelvét, mint hogy kérjen tőle.
– Találkozunk a banknál! – kiáltotta Carol, amint kiszállt a kocsiból a garázs előtt, ahol a sajátja parkolt.
Amint Jeffrey észak felé hajtott a Tobin-hídon át, teljesen hatalmába kerítette a fáradtság. Úgy érezte, még ahhoz is tudatos erőfeszítésre van szüksége, hogy lélegezzen. Azon kezdett tűnődni, miért zavarta ez az egész társalgás. Számára nem volt értelme. Különösen most, amikor biztos volt benne, hogy elveszti az orvosi engedélyét. Az orvostudományon, pontosabban az anesztézián kívül nem sokat értett bármi máshoz. Talán egy fűszeresnél zacskóba tudná rakni az árukat. Más nem jutott az eszébe, amire alkalmas lenne. Elítélt volt. Hasznavehetetlen negyvenkét éves börtöntöltelék, egy középkorú munkanélküli senki.
Amikor megérkezett a bankhoz, beállt a parkolóba, de nem szállt ki a kocsiból. Előredőlt, és homlokát a kormánykeréknek támasztotta. Talán legjobb lenne mindent elfelejteni, hazamenni és aludni egyet, gondolta.
Amikor a jobb oldali kocsiajtó kinyílt, még csak föl sem nézett.
– Jól vagy? – kérdezte Carol.
– Egy kicsit letört vagyok – morogta Jeffrey.
– Ez érthető. De mielőtt teljesen elgyengülsz, menjünk, és essünk túl ezen az egész bankügyleten.
– Szép tőled, hogy ennyire megértő vagy! – mondta Jeffrey gúnyosan.
– Kettőnk közül valakinek gyakorlatiasnak kell lennie – vágott vissza Carol. – És nem szeretném látni, hogy bevonulsz a börtönbe. Pedig ha nem lesz rajta a pénz a csekkszámládon, akkor ott fogsz kikötni.
– Van egy rettenetes előérzetem. Ott fogok kikötni, akármit csinálok. – Nagy erőfeszítéssel kikászálódott a kocsiból, és a kocsitetőn át odaszólt Carolnak. – Csak az az érdekes, hogy amikor én a börtönbe készülök bevonulni, te Los Angelesbe készülsz elvonulni. Igazából nem tudom, melyikünk jár rosszabbul.
– Nagyon vicces – fanyalgott Carol. De azért kissé megkönnyebbült, hogy a férfi legalább megeresztett egy tréfát.
Jeffrey bankjának marbleheadi fiókjában Dudley Farnsworth volt az ügyvezető igazgató, évekkel ez előtt még ifjú banktisztviselő volt a bank bostoni részlegében, és ő intézte Jeffrey első valódi birtokvásárlási ügyét. Jeffrey akkoriban még cselédkönyves aneszteziológus orvos volt. Azóta tizennégy év telt el. Dudley a lehető legrövidebb ideig várakoztatta őket, majd hátravitte az irodájába, és hellyel kínálta Carolt és Jeffreyt az íróasztal előtti bőrfotelekben.
– Miben segíthetek? – kérdezte Dudley szívélyesen. Nagyjából Jeffreyvel egykorú volt, de ezüstös ősz hajával idősebbnek látszott.
– Szeretnénk megemelni a házunkra terhelt jelzálogkölcsönt – mondta Jeffrey.
– Ez biztosan nem lesz gond – mondta készségesen Dudley. Odalépett az irattartóhoz, és kihúzott belőle egy dossziét. – Mennyi pénzre gondoltatok?
– Negyvenötezer dollárra – mondta Jeffrey. Dudley leült, és kinyitotta a dossziét. – Semmi probléma – mondta tűnődve, amint átfutott a számokon. – Még többet is felvehetsz, ha kívánod.
– Negyvenötezer dollár elég lesz – mondta határozottan Jeffrey. – De holnapra kellene.
– Óh! – nézett nagyot Dudley. – Ez kemény dió lesz.
– Talán elintézhetnél egy otthonbiztosítási kölcsönt – javasolta Carol. – Aztán, amikor megérkezik az engedély a jelzálogkölcsönre, azzal kifizetheted ezt a kölcsönt.
Dudley felvonta a szemöldökét, és bólintott. – Jó ötlet! De tudjátok, mit? Vágjunk bele, töltsük ki a nyomtatványokat a jelzálogkölcsönhöz. Aztán meglátom, mit tehetek. Ha a jelzálogkölcsön nem sikerül, akkor megfogadom Carol tanácsát. Be tudtok jönni holnap reggel?
– Ha ki tudok mászni az ágyból – sóhajtotta Jeffrey.
Dudley éles pillantást vetett Jeffreyre. Megérezte, hogy valami baj van, de volt benne elég tapintat, hogy ne érdeklődjék.
Miután végeztek, Jeffrey és Carol kisétált a bankból. Mindegyikük a saját kocsija felé tartott.
– Ne vegyek valamit útközben vacsorára? – kérdezte Carol. – Mit szeretnél estére? Elkészítsem a kedvencedet, a roston sült borjúcsülköt?
– Nem vagyok éhes – jelentette ki Jeffrey.
– Lehet, hogy most nem vagy éhes, de később az leszel.
– Nem hiszem – mondta Jeffrey.
– Ismerlek, és tudom, hogy éhes leszel. Megállok a fűszeresnél, és bevásárolok estére. Szóval, mit kérsz?
– Vegyél, amit akarsz – mordult rá Jeffrey. Bemászott a kocsijába. – Ahogy most érzem magam, el sem tudom képzelni, hogy valaha is akarok enni valamit.
Amikor hazaért, behajtott a garázsba, aztán egyenesen a szobájába ment. A múlt év óta külön szobában laktak. Carol ötlete volt, és ő is meglepődött magán, hogy rögtön beleegyezett. Ez volt az első világos jele annak, hogy a házasságuk nem olyan, amilyennek lennie kellene.
Jeffrey becsukta maga mögött az ajtót, és kulcsra zárta. Tekintete végigvándorolt a könyvein és a folyóiratain, amelyek magasság szerint gondosan elrendezve sorakoztak a polcokon. Egy darabig nem lesz rájuk szüksége. Odalépett az egyik polchoz, kihúzta a Bromage-féle Epidurális Analgesiát, és teljes erőből a falhozvágta. A könyv egy kis krátert ütött a vakolatban, azután lehullott a földre. De Jeffrey nem könnyebbült meg ettől. Inkább bűntudatot érzett, sőt az erőkifejtés még jobban kimerítette. Fölvette a könyvet, kisimítgatta néhány begyűrődött oldalát, azután visszacsúsztatta feltűnően tátongó helyére. Majd ösztönös mozdulattal a könyv gerincét egy sorba igazította a többi kötettel.
Nehézkesen leereszkedett az ablak előtti fotelbe, és üres tekintettel bámult egy sombokorra, amelynek hervatag virágai a tavasz múlását jelezték. Teljesen hatalmába kerítette a szomorúság. Tudta, hogy ki kell lábalnia az önsajnálatból, ha még akar valami értelmeset cselekedni. Hallotta, hogy megérkezik Carol kocsija, és csapódik a bejárati ajtó. Néhány perccel később halkan kopogtak az ajtaján. Nem törődött vele. Hadd gondolja Carol, hogy alszik. Egyedül akart maradni.
Kétségbeesetten küzdött egyre erősödő bűntudatával. Talán ez volt a legrosszabb az egész ítéletben. Magabiztossága megingott, és megint aggódni kezdett, hogy talán valóban valami hibát követett el az érzéstelenítésnél azon a végzetes napon. Talán rossz koncentrációt alkalmazott. Talán Patty Owen halála mégis az ő lelkén szárad.
Órák suhantak el, mialatt Jeffrey agya lázasan küszködött azzal az elhatalmasodó érzéssel, hogy ő semmire sem alkalmas. Mindaz, amit eddig tett, ostobának és céltalannak látszott. Mindenben kudarcot vallott, aneszteziológusként és férjként egyaránt. Egyetlen dologra sem tudott visszaemlékezni, amiben sikert ért volna el. Még az ifjúsági kosárlabdacsapatot sem tudta megszervezni a középiskolában.
Amikor a nap leereszkedett a nyugati égbolton, és megérintette a horizontot, Jeffrey úgy érezte, hogy az életének is bealkonyult. Arra gondolt, milyen kevés ember van tisztában azzal a rettenetes teherrel, amelyet a műhibaperek rónak a gyakorló belgyógyászok érzelmi és szakmai életére, különösen akkor, ha az orvosoknak nincs közük a műhibához. Még ha meg is nyerte volna a pert, Jeffrey tudta, hogy az élete örökre megváltozott volna. De hogy veszített, ez még sokkal kilátástalanabbá tette a helyzetét. És ezen már a pénz sem segíthetett.
Jeffrey figyelte az égbolt változását, amint meleg vörösből hideg bíborba, majd ezüstbe olvad, mialatt a fény eltompul és meghal a nap. Amint ott ült a sűrűsödő félhomályban, egyszer csak eszébe jutott valami. Nem igaz, hogy nincs segítség. Van valami, amivel befolyásolhatja a végzetét. Hetek óta először megcsillant előtte valami megoldás. Felpattant a fotelből, és odament a szekrényhez. Előhúzta a nagy fekete orvosi táskáját, és az íróasztalra tette.
A táskából kivett két kis üveg Ringer laktát oldatot, két infúziós szereléket és egy injekciós tűt. Aztán elővett két ampullát, az egyikben szukcinilkolin, a másikban morfin volt. Egy fecskendőbe felszívott 75 mg szukcinilkolint, és beinjekciózta az egyik laktátos palackba, aztán 75 mg morfint szívott föl, ami óriási adag volt.
Jeffrey számára annak, hogy aneszteziológus, az volt az egyik nagy előnye, hogy tudta, miként lehet a leghatásosabban öngyilkosságot elkövetni. Más orvosok nem tudták, bár próbálkozásaikat általában több siker koronázta, mint egy átlagemberét. Néhányan pisztolygolyót használtak, ami primitív módszer és meglepő módon nem mindig hatásos. Mások gyógyszertúladagolással kísérleteztek, de gyakran ez a módszer sem járt a kívánt eredménnyel. A leendő öngyilkosságokat túl gyakran csípik el még idejében, hogy alapos gyomormosást kapjanak. Más esetekben a befecskendezett gyógyszer csak arra elég, hogy belevigye az embert a biztos kómába, de nem a halálba. Jeffrey megborzongott, ha erre az eshetőségre gondolt.
Az előkészületek közben érezte, hogy búskomorsága kissé oldódik. Végre volt valami cél előtte. Leemelte az ágy fejénél függő festményt a falról, hogy a képszögre akassza mind a két intravénás palackot. Aztán leült az ágy szélére, a bal kézfejébe beszúrta az infúziós tűt, és kinyitotta a cseppszabályozót, amely a tiszta Ringer laktát oldatot tartalmazó palackkal volt összeköttetésben. Ezután a szukcinilkolinos palackot hozzácsatlakoztatta a másikhoz, így csak egy vékony, kis kék műanyag retesz tartotta vissza a palack halálos tartalmát.
óvatosan, hogy az infúziót ki ne rántsa, hanyatt feküdt az ágyon. Az volt a terve, hogy befecskendezi magának az óriási morfinadagot, aztán kinyitja a záróreteszt a szukcinilkolinos palack szerelékén. A morfin majd elröpíti a messzi-messzi távolba, mielőtt a szukcinilkolinos oldat megbénítja a légzőizomzatát. Lélegeztető készülék nélkül meg fog halni. Ez ilyen egyszerű.
Finoman beleszúrta a morfinos fecskendő tűjét az intravénás cseppszabályozóba, amelynek csöve a kézfején lévő vénába vezette az infúziós oldatot. De amint kezdte befecskendezni a narkotikumot, halk kopogás hallatszott az ajtaján.
Jeffrey dühösen forgatta a szemeit. Carolnak is éppen most kell zavarnia. Visszahúzta az injekciós fecskendőt, de nem válaszolt a kopogásra, abban a reményben, hogy Carol majd csak elmegy, ha azt gondolja, hogy még alszik. Ehelyett az asszony hangosabban kopogott, majd még hangosabban. – Jeffrey! – kiáltotta: – Jeffrey! Elkészítettem a vacsorát.
Egy darabig csend volt, így Jeffrey azt hitte, hogy Carol már feladta, de aztán hallotta, amint elfordul a kilincsgomb, és az ajtó rázkódik a tokjában. – Jeffrey! Jól vagy?
Jeffrey mély lélegzetet vett, tudta, hogy mondania kell valamit, mert amilyen erőszakos a felesége, még betöri az ajtót. Azt meg a legkevésbé sem akarta, hogy Carol berontson, és meglássa, hogy mire készül.
– Jól vagyok! – kiáltotta végül Jeffrey.
– Akkor miért nem válaszolsz? – kiabált vissza Carol.
– Aludtam.
– Miért van bezárva az ajtó? – kérdezte Carol.
– Feltételezhetően azért, mert nem akartam, hogy zavarjanak – válaszolta Jeffrey enyhe iróniával.
– Elkészítettem a vacsorát – ismételte Carol.
– Kedves tőled, de még mindig nem vagyok éhes.
– Borjúcsülköt csináltam, a kedvencedet.
– Kérlek, Carol – mondta Jeffrey elkeseredetten –, nem vagyok éhes.
– Gyere, egyél az én kedvemért. Tedd meg ezt a szívességet.
Jeffrey dohogva letette a morfinos fecskendőt az éjjeliszekrényre, és kihúzta az intravénás tűt. Odament az ajtóhoz, feltépte, de csak annyi rést hagyott, hogy Carol ne láthasson be. – Ide figyelj! – ordította. – Azt mondtam korábban, hogy nem vagyok éhes, és most megint azt mondom, hogy most sem vagyok éhes. Nem akarok enni, és hiába mesterkedsz, hogy emiatt bűntudatot érezzek. Megértetted?
– Gyere, Jeffrey! Nem hiszem, hogy egyedül kell maradnod – békítgette Carol. – A kedvedért rohangáltam végig az üzleteket és bajlódtam a főzéssel. A legkevesebb, amit megtehetsz, hogy megkóstolod.
Jeffrey már látta, hogy nem tud megszabadulni tőle. Ha valamit a fejébe vesz, nem lehet könnyen eltántorítani tőle.
– Rendben – sóhajtott végül Jeffrey –, rendben van.
– Mi történt a kezeddel? – kérdezte Carol, mert észrevett egy vércseppet Jeffrey kézfején.
– Semmi – felelte Jeffrey –, egyáltalán semmi. Ránézett a kezére. A vér az intravénás tű nyomán szivárgott ki. Lázasan keresett valami magyarázatot.
– De hát vérzik – emelte meg a hangját Carol.
– A papírvágó – mondta Jeffrey. Sosem tudott jól füllenteni. Aztán könnyed iróniával hozzátette: – Életben maradok. Hidd el, nem halok meg! Egy percen belül lent vagyok.
– Megígéred? – erősködött Carol.
– Megígérem.
Amikor Carol elment, Jeffrey újból bezárta az ajtót, leemelte a negyedliteres intravénás palackokat és berakta őket a szekrény aljára, az orvosi táskájába. Aztán az infúziós készlet kötözőszereit és az injekciós tűt a szemétkosárba dobta a fürdőszobában.
Carolnak van érzéke az időzítéshez, gondolta borúsan, amikor kezdte elrakni az orvosi eszközöket. Csak most döbbent rá, milyen közel volt a véghez. Talán nem kellett volna átadnia magát a kétségbeesésnek, legalábbis addig nem, amíg valamennyi jogi lehetőség ki nem merült. A legutóbbi eseményekig Jeffrey sohasem foglalkozott az öngyilkosság gondolatával. Szintén zavarba hozták azok az öngyilkosságok, amelyekről hallott, bár el tudta képzelni a kétségbeesésnek azt a mélységét, amely ezeket kiválthatta.
Meglepő módon, vagy talán nem is volt benne semmi meglepő, azok az öngyilkosok, akiket ismert, valamennyien olyan orvosok voltak, akiket az övéhez hasonló motívumok juttattak a szakadék szélére. Rendkívül élesen emlékezett egyik barátjára, Chris Eversonra. Nem tudott visszaemlékezni pontosan, mikor halt meg Chris, de valamikor az elmúlt két év folyamán.
Chris a barátja volt, szintén aneszteziológus. Évekkel korábban ő és Jeffrey együtt voltak cselédkönyves orvosok. Chris biztosan emlékezett volna azokra a napokra, amikor lelkes kezdőként Ringer laktát oldattal söpörték ki magukból az influenza tüneteit. A Chrisre való emlékezés attól vált hirtelen olyan megrendítővé Jeffrey számára, hogy rádöbbent: a kollégáját is orvosi műhibáért perelték be, mert egyik páciensén a helyi érzéstelenítés rettenetes mellékhatásai jelentkeztek az epidurális anesztézia közben.
Jeffrey lehunyta a szemét, és megpróbált visszaemlékezni az ügy részleteire. Amennyire fel tudta idézni, a betegnek a szíve azonnal megállt, amint Chris beadta neki a mindössze 2 ml-es próbaadagot. Bár a szívműködést sikerült újra elindítani, a beteg végül mind a négy végtagjára lebénult, és félig kómás állapotba került. Az esetet követően egy héten belül beperelték Christ, a Valley kórházat és mindenkit, aki csak a legtávolabbi kapcsolatban volt az üggyel. A "kizsebelési stratégia" működésbe lépett.
De Chris nem ment el a bíróságra. Öngyilkosságot követett el, mielőtt a nyomozási szakasz befejeződött volna. És jóllehet az anesztéziás eljárást végül teljesen hibátlannak találták, a végső döntéssel a felperesnek adtak igazat, Abban az időben ez volt a legsúlyosabb ítélet orvosi műhiba ügyben Massachusetts állam történetében. De aztán a következő hónapokban legalább két ítélet még ennél is súlyosabb volt.
Jeffrey pontosan fel tudta idézni, hogyan fogadta Chris öngyilkosságának hírét. Egyszerűen nem akarta elhinni. Visszagondolva akkoriban, mielőtt még bekerült volna az igazságszolgáltatás fogaskerekei közé, fogalma sem volt arról, mi késztette Christ ilyen szörnyű cselekedetre. Chris nagy tekintélynek örvendett mint kiváló aneszteziológus, az orvosok mintaképe és egyike a legjobbaknak. Előtte nem sokkal elvett egy gyönyörű műtősnővért, aki a Valley kórházban dolgozott. Úgy látszott, minden sikerül neki, amikor becsapott a bomba…
Halk kopogtatás zökkentette vissza Jeffreyt a valóságba. Carol állt megint az ajtónál.
– Jeffrey! – hívta. – Gyere, mert kihűl az étel!
– Megyek már.
Utólag, amikor már túlságosan is jól tudta, hogy Chris mi mindenen mehetett keresztül, Jeffrey szerette volna, ha akkoriban szorosabban tartja vele a kapcsolatot. Odaadóbb barátja lehetett volna Chrisnek. Még a halála után is csak annyit tett meg, hogy elment a temetésére. És azóta sem kereste meg Chris feleségét, Kellyt, holott a temetésen saját maga ajánlotta fel ezt neki.
Ez a magatartás nem volt jellemző rá, és azon tűnődött, miért viselkedett olyan részvétlenül. Csak azt az egyetlen mentséget tudta felhozni a maga számára, hogy lélekben szőnyeg alá akarta söpörni az egész ügyet. Egy kolléga öngyilkossága, akivel Jeffrey tökéletesen azonosnak érezhette magát, alapjában zavarba ejtő eset volt. Talán túlságosan nagy megpróbáltatást jelentett volna, hogy nyíltan szembenézzen a tényekkel. Ez afféle önvizsgálat lett volna, amelyet Jeffrey és az orvosok általában az úgynevezett "klinikai kívülállás" követelményére hivatkozva gondosan elkerültek.
Micsoda rettenetes veszteség, gondolta, amint eszébe jutott Chris, amilyennek utoljára látta, mielőtt az egész tragédia bekövetkezett. És ha Carol nem zavarta volna meg, mások is így tűnődtek volna őróla később?
Nem, gondolta dühösen, az öngyilkosság nem megoldás. Legalábbis még nem. Jeffrey utálta az érzelgősséget, de arra gondolt, hogy ahol élet van, ott remény is van. És mi történt Chris öngyilkossága után? Amint meghalt, már nem akadt senki, aki megvédje vagy tisztára mossa a becsületét. Minden levertsége és fokozódó depressziója ellenére Jeffreyt még mindig dühítette az a rendszer és az az eljárás, amely lehetővé tette, hogy elítéljék, holott ő nem tett semmi rosszat. Nem nyugodhat addig, amíg nem tesz meg minden tőle telhetőt, hogy tisztázza magát.
Jeffrey megint felháborodott, amint eszébe jutott saját esete. Az ügyvédek számára, beleértve Randolphot is, lehet, hogy mindez unalmas hétköznapi munka, de az ő számára egyáltalán nem az. Az egész élete forog kockán. A karrierje. Mindene. És az egészben az a tragikomikus hogy éppen Patty Owen tragédiájának napján tette meg a lehető legtöbbet azért, hogy tökéletesen ellássa betegét. Csak azért adott magának infúziót, csak azért ivott Paregoricot, hogy elvégezhesse azt a munkát, amelyre képesítése volt. A hivatástudat sarkallta, és ez volt érte a fizetség.
Ha valaha is visszatérne a gyógyításhoz, állandóan ennek az esetnek a hosszú távú hatásától rettegne, és ez bizonyára rányomná a bélyegét minden felelősségteljes orvosi döntésére. Milyen kezelést várhatnak az emberek egy olyan orvostól, aki rá van kényszerítve, hogy az orvosi műhibától való félelem légkörében dolgozzon, akinek korlátoznia kell saját képességeit, és akinek minden lépése mögött hátsó szándékok húzódnak meg? Hogyan alakulhatott ki egy ilyen ördögi kör? Jeffrey eltűnődött. Ez biztosan nem korlátozza azt a néhány "rossz" orvost, minthogy őket furcsa módon ritkán fogják perbe. Ehelyett az történik, hogy egy sereg jó orvost tesznek tönkre.
Amíg Jeffrey megmosakodott, mielőtt lement volna a konyhába, felmerült benne még egy emlékkép, amely eddig szintén a tudata mélyén lappangott. Az egyik legjobb és legönfeláldozóbb belgyógyász, akit valaha is ismert, öt évvel ezelőtt öngyilkos lett ugyanazon az éjszakán, amikor idézést kapott egy műhibával kapcsolatban. Egy vadászpuska csövét vette a szájába, úgy lőtte agyon magát. Még azt sem várta meg, hogy megkezdődjön a vizsgálati eljárás, még kevésbé a tárgyalás. Akkoriban ez teljesen zavarba hozta Jeffreyt, mivel mindenki tudta, hogy a vád alaptalan. A sors fintoraként az orvos valójában megmentette a beteg életét. Jeffreynek most már volt valami fogalma arról a kétségbeesésről, amelyet a kollégája érezhetett.
Miután végzett a fürdőszobában, visszatért a hálószobába, tiszta inget és zoknit húzott. Amint kinyitotta az ajtót, a frissen tálalt étel illata csiklandozta meg az orrát. Még mindig nem volt éhes, de elhatározta, hogy megpróbál enni. Egy pillanatra megállt a lépcső tetején, és megfogadta, hogy mindaddig harcolni fog az újabb sötét, kísértő gondolatok ellen, amíg el nem halványul benne ennek a mostani epizódnak az emléke. Ezzel az elhatározással indult el a konyha felé.

2
Kedd
1989. május 16.
9 óra 12 perc

Amikor Jeffrey felriadt, csodálkozva látta, hogy már ennyi az idő. Először hajnali öt óra tájban ébredt föl, és meglepve tapasztalta, hogy ott ül a fotelben az ablak előtt. Akkor a lehető legkevesebb mozdulattal levetkőzött, bekúszott az ágyba, és sejtette, hogy nem tud újra elaludni. De nyilván sikerült neki.
Gyorsan lezuhanyozott. A szobájából kilépve Carolt kereste. Miután kivergődött az előző napi mély depresszióból, valami emberi kapcsolatra és megértésre vágyott. Abban reménykedett, hogy Carol nem indult munkába egyetlen szó nélkül. Elnézést akart kérni, hogy annyira utálatos volt vele szemben az elmúlt éjszaka. Most döbbent rá, mennyire jó volt, hogy Carol megzavarta őt, sőt ráadásul ezzel fel is bosszantotta. Carol akaratlanul megmentette az öngyilkosságtól. Jeffrey életében először a harag jó tanácsadónak bizonyult.
De Carol már rég elment. Egy cédula volt nekitámasztva az asztalon egy őrölt búzacsírás doboznak. Az volt rajta, hogy nem akarta felébreszteni Jeffreyt, mert tudta, hogy szüksége van a pihenésre. Korán kellett munkába mennie, és reméli, hogy Jeffrey ezt megérti.
Jeffrey búzacsírát öntött egy csészébe, és kivette a tejet a hűtőszekrényből. Irigyelte Carolt a munkájáért. Bárcsak neki is lenne elfoglaltsága, amit el kellene végeznie. Ha másra nem is lenne jó, legalább elterelné a gondolatait. Szerette volna hasznossá tenni magát. Az legalább segítene visszanyerni az önbecsülését. Eddig sosem tudatosodott benne ilyen világosan, hogy a munkája mennyire meghatározza a személyiségét.
Visszatérve a szobájába nekilátott, hogy eltüntesse az infúziós eszközöket. Az egészet belecsavarta néhány régi újságpapírba, és lecipelte a garázsban álló szeméttartóhoz. Nem akarta, hogy Carol megtalálja. Különös érzéssel szorongatta a csomagot. Rendkívül nyomasztó volt a számára, hogy tudatosan és önkéntesen került olyan közel a halálhoz.
Az öngyilkosság gondolata megfordult már Jeffrey fejében, még kamaszkorában, amolyan fantáziajátékként, hogy megbüntesse azt, az lerombolta az érzelmeit, mint a barátnője a nyolcadik osztályban, akivel egy darabig együtt járt, mígnem szeszélyes fordulattal a lány Jeffrey legjobb barátját tüntette ki a vonzalmával. A múlt éjszaka azonban egész más volt, és arra a gondolatra, hogy csak egy hajszál választotta el az öngyilkosságtól, Jeffrey lába remegni kezdett.
Visszaballagva a házba, számba vette, hogy öngyilkossága milyen hatással lett volna barátaira és családjára. Carol számára valószínűleg megkönnyebbülés lett volna. Nem kellett volna végigcsinálnia a válási tortúrát. Eltűnődött rajta, kinek hiányzott volna. Valószínűleg senkinek…
– Az isten szerelmére! – kiáltott fel hirtelen, amint észrevette, hogy gondolatai milyen nevetséges irányba tartanak, és visszaemlékezett fogadalmára, hogy elhessegeti magától az önsajnálkozást. Most már élete végéig a saját kisebbrendűségi érzésén fog rágódni?
Gondolatai azonban továbbra is az öngyilkosság témája körül forogtak. Megint Chris Everson jutott az eszébe. Az ő öngyilkosságát vajon mi idézte elő? Valami hirtelen lehangoltság, amely úgy érte, mint derült égből a villámcsapás? Ahogyan ő is érezte az elmúlt éjszaka? Vagy Cris hosszabb ideig készült rá? Bárhogyan történt, a halála rettenetes veszteség volt mindenkinek – a családjának, a baráti körének és az orvosi szakmának egyaránt.
Úton a szobája felé, Jeffrey egyszer csak megállt, és üres tekintettel bámult ki a nappali szoba ablakán. Az ő mostani helyzete talán kevésbé tragikus? Diplomájának elvesztése és börtönbe kerülése a saját képességei szempontjából semmivel sem volt kisebb veszteség a társadalom számára, mintha öngyilkosságot követett volna el. – A rohadt életbe! – üvöltötte, aztán fölrántotta az egyik párnát a heverőről, és dühödten ütni kezdte az öklével. – Sze-mét-ség!
Jeffrey hirtelen észbe kapott, és visszatette a párnát. Aztán úgy guggolt a földre, hogy a térdei felfelé meredtek. Összefonta az ujjait, a két könyökét a térdére támasztotta, és megpróbálta magát elképzelni a börtönben. Rémítő gondolat volt. Micsoda megcsúfolása az igazságszolgáltatásnak. Az orvosi műhiba éppen elég volt ahhoz, hogy gyökeresen megváltoztassa az életét, de ez a képtelen bűnügyi komédia olyan kegyetlen ráadás volt, mintha valaki sót hintene egy halálos sebbe.
Jeffrey most a kórházi kollégáira és más belgyógyász barátaira gondolt. Kezdetben mindnyájan mellette álltak, legalábbis addig amíg el nem készült a vádirat. Attól kezdve úgy kerülték, mintha leprás lenne. Jeffrey most úgy érezte, hogy kiközösítették és magára hagyták. Ettől még dühösebb lett.
– Ez igazságtalanság! – préselte ki összezárt fogai közt a szavakat.
Teljesen kiborulva, Jeffrey fölkapott egy darabot Carol kristályüveg mütyürkéi közül az oldalsó asztalról, és a pusztítás pillanatnyi ösztönének engedelmeskedve, halálos pontossággal belevágta a tálalószekrénybe, amelyet az ebédlőbe vezető boltíven át látott. Az üvegcsörömpölés hangjára megborzongott.
– Óh – sóhajtott Jeffrey, amint rádöbbent, hogy mit tett. Felkelt, és elindult a szemétlapátért meg a seprűért. Mialatt szedegette a cserepeket, arra az elhatározásra jutott, hogy nem fog börtönbe menni. Semmi áron! Pokolba a fellebbezési eljárással. Annyira hitt az igazságszolgáltatásban, mint a tündérmesékben.
Döntése olyan váratlan és eltökélt volt, hogy teljesen mámoros hangulatba került tőle. Megnézte az óráját. Hamarosan kinyit a bank. Izgatottan bement a szobájába, és megkereste az útlevelét. Szerencsére azt nem vonta be a bíróság. Aztán hívta a Pan Americant. Megtudta, hogy először New Yorkba kell repülnie, és onnan busz viszi át a Kennedy reptérre, ha Rióba akar indulni. Valamennyi szóba jöhető légitársaságot figyelembe véve, a járatok gazdag kínálata közül választhatott, beleértve azt is, amelyik este 11 óra 45 perckor indul és csak néhány különleges helyen száll le közben.
Aztán kissé szorongva felhívta a bankot, és Dudleyt kérte. Nagyon vigyázott, hogy a hangja nyugodt legyen. Arról érdeklődött, hogyan áll a kölcsön ügye.
– Semmi gond – jelentette ki Dudley büszkén. – Csak néhány ügyes hadmozdulat, és ment minden, mint a parancsolat. – Jeffrey hallotta, amint a férfi elégedetten csettint az ujjaival. – Mikor jössz be? – folytatta Dudley. – Feltétlenül itt akarok lenni.
– Hamarosan indulok – mondta Jeffrey, miközben a távolságot és a közlekedési körülményeket mérlegelte. A siker kulcsa a jó időzítés. – Volna még egy kérésem. Készpénzben szeretném megkapni az összeget.
– Tréfálsz? – csodálkozott Dudley.
– Komolyan mondom – erősködött Jeffrey.
– Ez kicsit szokatlan – hangzott a vonal túlsó végén. Jeffrey nem tulajdonított különösebb jelentőséget neki, de érezte, hogy Dudley habozik. Rájött, hogy magyarázatot kell adnia, ha meg akarja kapni a pénzt, márpedig ez elengedhetetlen volt. Nem utazhat úgy Dél-Amerikába, hogy csak aprópénz van a zsebében.
– Dudley – kezdte Jeffrey. – Egy szerencsétlen ügybe keveredtem.
– Nem szeretek ilyet hallani – tiltakozott a másik.
– Nem olyasmi, amire te gondolsz. Nem szerencsejáték vagy valami hasonló. Igazság szerint egy óvadéki kezest kell kifizetnem. Nem olvastál róla az újságokban, hogy milyen bajban vagyok?
– Nem, még nem – mondta Dudley kissé megenyhülve.
– Perbe fogtak műhibáért, aztán vádat emeltek ellenem egy tragikus anesztézia ügyben. Nem akarlak most terhelni a részletekkel. Az a gond, hogy a negyvenötezer dollárt annak az óvadéki kezes cégnek kell kifizetnem, aki elintézte az ügyemet. És a hivatalnok azt mondta, hogy a tiszteletdíjat készpénzben kéri.
– Biztos vagyok benne, hogy pénztárcsekk is jó lesz.
– Hallgass meg, Dudley! – mondta Jeffrey. – Az ügynök kifejezetten a készpénzt kérte. Én megígértem neki a készpénzt. Mit mondjak még? Tedd meg nekem ezt a szívességet! Ne nehezítsd meg még jobban az életemet!
Egy darabig csend volt. Aztán Jeffreynek az volt az érzése, hogy Dudley nagyot sóhajt.
– Jó lesz százdolláros címletekben?
– Remek – vágta rá Jeffrey. – Százasokban éppen jó lesz. – Közben eltűnődött, vajon mennyi helyet foglal el négyszázötven darab százdolláros bankjegy.
– Előkészítem – mondta Dudley. – Remélem, nem azt tervezed, hogy magaddal hurcolod.
– Csak itt Bostonban – nevetett Jeffrey.
Letette a telefont. Bízott benne, hogy Dudley nem fogja hívni a rendőrséget, és nem próbálja meg ellenőrizni a meséjét. Nem mintha nem makacskodott volna egy kicsit. Jeffrey úgy érezte, minél kevesebb ember törődik vele és tesz fel róla kínos kérdéseket, annál jobb, legalábbis amíg nincs rajta a New Yorkba induló gépen.
Papírt vett elő, leült és írni kezdett, értesítve Carolt, hogy elviszi a 45.000 dollárt, de minden más az övé lehet. A levél azonban nagyon sutának tűnt. Meg aztán írás közben rájött, hogy a szándékáról nem szabad semmilyen bizonyítékot hátrahagyni, hátha valamilyen oknál fogva késésbe kerül.
Összegyűrte a papírt, egy gyufával meggyújtotta és a kandallóba dobta. Nem ír Carolnak, inkább majd felhívja valami ismeretlen helyről, és beszél vele. Ez sokkal közvetlenebb, mint a levél. És biztonságosabb is.
El kellett még döntenie, mit vigyen magával. Nem akarta megkeseríteni az életét egy halom csomaggal. Kiválasztott egy kis bőröndöt, amelyben elférnek a legszükségesebb ruhái. Úgy gondolta, hogy Dél-Amerikában nem túl sokat adnak a formaságokra. Így is, mire mindent bepakolt, rá kellett ülnie a bőröndre, hogy lezárhassa. Néhány dolgot betett még az aktatáskájába, egyebek között a pipereholmikat és a tiszta alsóneműt.
Éppen be akarta csukni a szekrényt, amikor megakadt a szeme az orvosi táskán. Habozott egy pillanatig. Mit csinál akkor, ha a dolgok katasztrofálisan alakulnak? Biztos, ami biztos alapon kinyitotta a táskát, kivett egy infúziós készletet, néhány fecskendőt, negyed liter intravénás folyadékot, egy-egy ampullányi szukcinilkolint és morfint azután az egészet berakta az aktatáskájába a fehérnemű alá. Nem volt ereje beismerni, hogy még nem tett le az öngyilkosságról, ezért azt mondta magának, hogy éppen ezek a gyógyszerek adják majd meg számára a biztonságot. Nagyon remélte, hogy nem lesz rájuk szüksége, de jó, ha kéznél vannak…
Furcsán érezte magát, és kissé szomorúan pillantott körül a házban, mert valószínűleg utolsó alkalommal tartózkodott itt. De amint szobáról szobára sétált, meglepve tapasztalta, hogy a búcsú nem keseríti el. Annyi minden emlékeztette a múlt eseményeire, jóra és rosszra egyaránt. De minden másnál erősebben érezte, hogy itt minden az elrontott házasságára emlékezteti. Ezért a saját ügyéhez hasonlóan jobban teszi, ha ezt is maga mögött hagyja. Hónapok óta először érezte magát feldobva. Úgy tűnt, mintha új élet kapujába állna.
A csomagtartóba helyezett bőrönddel és a jobb oldali első ülésre dobott aktatáskával kihajtott a garázsból, a távirányítóval bezárta az ajtót, és útnak indult. Nem nézett hátra. Első útja a bankhoz vezetett, és ahogy közeledett, úgy nőtt benne a szorongás. Új élete egyedülálló módon kezdődött. Tudatosan készült a törvényszegésre, dacolva a bírósági ítélettel. Kíváncsi volt, mire jut vele.
Mire a bank parkolójába ért, már nagyon ideges volt. A szája kiszáradt. Mi lesz, ha Dudley értesítette a rendőrséget, hogy ő készpénzben akarja felvenni az óvadékkal kapcsolatos összeget? Nem kellett hozzá egy rakétamérnök intelligenciája, hogy Dudley kitalálja, Jeffrey talán valami mást tervez a pénzzel, mint hogy átadja az óvadéki kezesnek.
Egy darabig a kocsiban ülve, Jeffrey összeszedte minden bátorságát, megragadta az aktatáskáját, és sietős léptekkel elindult a bejárat felé. Furcsa módon úgy érezte magát, mint a bankrabló, jóllehet az a pénz, amit el akart vinni, voltaképpen az övé volt. Mély lélegzetet vett, hogy kissé megnyugodjék, azután odament az ügyfélszolgálati pulthoz és közölte, hogy Dudleyvel szeretne beszélni.
Dudley mosolyogva, könnyed léptekkel jött elé. Hátravezette az irodájába, és hellyel kínálta. A viselkedéséből ítélve nem látszott, hogy gyanakodna. De Jeffrey idegei pattanásig feszültek. Egész teste remegett.
– Kávét vagy valami üdítőt? – kínálta Dudley.
Jeffrey úgy döntött, hogy meglesz koffein nélkül is. Dudleytől valami üdítő italt kért. Arra gondolt, jobb lesz, ha elfoglalja valamivel a kezét. Dudley elmosolyodott, és azt mondta: – Ez a legbiztosabb. – A férfi annyira udvarias volt, hogy Jeffrey attól tartott, talán csapda az egész.
– Mindjárt jövök vissza a készpénzzel – szólt Dudley,
miután átnyújtott Jeffreynek egy pohár narancslét. Néhány perc múlva visszatért egy piszkos színű kis vászonzsákkal, és tartalmát az íróasztalra borította. Kilenc köteg százdolláros volt, mindegyikben ötven bankjeggyel. Jeffrey még sohasem látott ennyi pénzt egyszerre. Szorongása fokozódott.
– Belekerült egy kis munkába, hogy ilyen gyorsan kellett összeszedni! – jegyezte meg Dudley.
– Minden elismerésem – hálálkodott Jeffrey.
– Gondolom, meg akarod számolni – mondta Dudley, de Jeffrey elhárította.
Dudley aláíratta Jeffreyvel az átvételi elismervényt.
– Biztos vagy benne, hogy nem kell egy pénztárcsekk? – kérdezte, amint átvette az aláírt lapot Jeffreytől. – Nem biztonságos ennyi pénzt magadnál hurcolni. Felhívhatnád telefonon a kezességi ügynöködet, hogy itt megkaphatja a pénzét. Tudod, hogy a pénztárcsekk ugyanolyan jó, mint a készpénz. Aztán bemehet bármelyik bostoni fiókunkba és fölveheti a készpénzt, ha annyira odavan érte. Biztonságosabb lenne neked is.
– Készpénzt mondott, így készpénzt adok neki – kötötte az ebet a karóhoz Jeffrey. Megérezte Dudley aggodalmát. – Nincs messze az irodája – tette hozzá magyarázatképpen.
– Biztos vagy benne, hogy nem akarod megszámolni?
Jeffrey feszültsége bosszankodássá kezdett átváltozni, de
azért az arcára erőltetett egy mosolyt. – Nincs rá időm. Arról volt szó, hogy a pénzt déli tizenkettőre eljuttatom neki. Már késésben vagyok. Különben is, elég régóta állunk üzleti kapcsolatban egymással, nem? – A pénzt az aktatáskájába tette, és felállt.
– Ha tudtam volna, hogy nem számolod meg, mindegyik kötegből kivettem volna néhány bankót – nevetett Dudley.
Jeffrey sietett a kocsijához, bedobta az aktatáskát, és rendkívül óvatosan hajtott ki a parkolóból. Még csak az hiányzott, hogy elkapják gyorshajtásért. A visszapillantó tükörben ellenőrizte, nem követik-e. Eddig minden simán ment.
Egyenesen a repülőtérre hajtott és a központi parkolóház tetején rakta le az autót. A parkolócédulát a kocsi hamutartójába tette. Ha felhívja majd Carolt valahonnan, megmondja neki, hogy hozza el a kocsit.
Egyik kezében az aktatáskával, a másikban a bőrönddel, Jeffrey odasétált a PanAm jegykezelő pultjához. Megpróbált úgy viselkedni, mint egy átlagos üzletember, aki éppen tárgyalásra utazik. De az idegei táncot jártak, és a gyomra görcsbe szorult. Ha bárki felismerné, kiderülne, hogy a bíróság elől szökik. Nyomatékosan figyelmeztették, hogy nem hagyhatja el Massachusetts államot.
Szorongása percről percre fokozódott, ahogy ott álldogált a jegyre várók sorában. Amikor rákerült a sor, vásárolt egy jegyet a New York-Rio de Janeiro járatra, egyet pedig a 13 óra 30 perces New York-i járatra. A kisasszony megpróbálta meggyőzni, hogy sokkal könnyebb lenne a dolga, ha az egyik késő délutáni járatukkal utazna, mert így egyenesen a Kennedy repülőtérre érkezhetne, és akkor nem kellene átbuszoznia a La Guardiáról a Kennedy-re. De Jeffrey hajthatatlan volt. Tudta, hogy minél hamarabb elhagyja Bostont, annál jobban fogja érezni magát.
A jegyváltás után Jeffrey a biztonsági szolgálat röntgenberendezéséhez közeledett. Éppen egy egyenruhás rendőrhivatalnok téblábolt mögötte, Jeffrey nagy kísértést érzett, hogy sarkon forduljon és elrohanjon.
Miután ráemelte a szállítószalagra a bőröndjét meg az aktatáskáját és figyelte, hogyan tűnnek el a berendezés belsejében, hirtelen elfogta a rémület. Mi lesz a fecskendőkkel és a morfinampullával? Mi történik, ha feltűnnek a képernyőn, és ki kell nyitnia az aktatáskáját? Azonnal felfedezik azt a rengeteg pénzt. Mit fognak szólni hozzá?
Jeffrey agyán átvillant, hogy benyúl a röntgengépbe és kirántja az aktatáskáját. De már késő volt. Rápillantott a nőre, aki a képernyőt figyelte. A nő arca hátborzongatóan világított a fényben, a szemében pedig unalom tükröződött. Jeffrey úgy érezte, hogy picit sürgetik a mögötte várakozó emberek, ezért átlépett a fémdetektoron, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét a rendőrről. A férfi elkapta a pillantását és elmosolyodott. Jeffrey fanyar mosollyal viszonozta, aztán visszanézett a nőre, aki a képernyőt figyelte. Kifejezéstelen arca hirtelen megváltozott. Valamitől meghökkent. Megállította a szállítószalagot, és odament egy másik nőhöz, hogy nézze meg ő is a képernyőt.
Jeffrey ereiben megfagyott a vér Mindketten az ő aktatáskáját vizsgálták, amint átvilágítva lebegett a képernyőn. A rendőr még nem vett észre semmit, sőt Jeffrey azon kapta rajta, hogy ásít.
Aztán a szállítószalag újból elindult. Előbukkant az aktatáska, de a második nő odalépett a táskához, és rátette a kezét.
– Az öné? – kérdezte Jeffreytől.
Jeffrey habozott, de nem tagadhatta le. Benne volt az útlevele.
– Igen – motyogta.
– Van benne egy borotválkozókészlet kisollóval?
Jeffrey bólintott.
– Oké – mondta a nő, és felé tolta az aktatáskát.
Jeffrey meglepve, de megkönnyebbülten, gyorsan a váróterem legtávolabbi sarkába hurcolta a holmiját. Felkapott egy otthagyott újságot, és beletemetkezett. Ha akkor nem érezte volna magát bűnösnek, amikor az esküdtszék kimondta rá az ítéletet, most már teljes volt a bűntudata.
Amint beszálláshoz szólították az utasokat, Jeffrey azonnal odafurakodott. Alig tudta kivárni, hogy feljusson a gépre. Amikor már rajta volt, alig tudta kivárni, hogy helyet foglaljon.
Ülése a közlekedőfolyosó szélén volt, közel a gép elejéhez. Bőröndjét biztonságba helyezte a feje fölötti csomagtartóba, az aktatáskáját pedig az ülés alá csúsztatva hátradőlt, és lehunyta a szemét. A szíve még mindig hevesen vert, de most már legalább megpróbálhatott pihenni. Igazán rászolgált.
Nem volt könnyű azonban megnyugodnia. Most kezdett lassan tudatára ébredni, hogy ott ül a repülőgépen, és amit tenni készül, az halálosan komoly, jóvátehetetlen. Mindeddig egyetlen törvényt sem szegett meg. De amint a gép átrepül Massachusettsből egy másik államba, ezzel bűnt követ el, és akkor már nem lesz visszaút.
Jeffrey az órájára nézett. Kiverte a veríték. Délután 1 óra 27 perc volt. Csak három perc van hátra, hogy a gép ajtaját lezárják, aztán jön a felszállás. Helyesen cselekszik? Amióta ma reggel erre az elhatározásra jutott, először ébredt benne kétség. Egész élettapasztalata tiltakozott mostani tette ellen. Eddig mindig betartotta a törvényeket és tisztelte a hatóságokat.
Jeffrey egész testében remegni kezdett. Még sosem kerítette hatalmába ilyen drámai módon a határozatlanság és a zavar. Megint az órájára nézett. 1 óra 29 perc volt. A légikisasszony sorra csapta be az ülések fölötti csomagtartókat, és ez a csattogó hang csaknem megőrjítette Jeffreyt. A pilótafülke ajtaja hangos dörrenéssel csukódott be. A kapuügyeletes feljött a gépre, és utoljára ellenőrizte az utaslistát. Mindenki a helyén ült. Bizonyos értelemben így is véget ért eddigi élete, gondolta Jeffrey, és ez már olyan biztos, mintha kinyitotta volna az infúziós záróreteszt az elmúlt éjjel.
Aztán azon tűnődött, hogy a menekülés miként fogja befolyásolni a fellebbezést. Még bűnösebbnek fogják ezért tartani. És ha valaha megint a bíróság elé kerül, súlyosbíthatják a büntetését a szökése miatt? De mit is fog csinálni Dél-Amerikában? Még spanyolul vagy portugálul sem beszél. Villámcsapásként futott át rajta a rémület érzése. Ezt már nem tudta elviselni.
– Várjanak! – ordított fel Jeffrey, amint meghallotta, hogy csukódik a repülőgép ajtaja. Minden szem felé fordult. – Várjanak, le akarok szállni! – Kicsatolta a biztonsági övét, és megpróbálta kiráncigálni az aktatáskáját az ülés alól. A táska kinyílt, és néhány holmi kipotyogott belőle, egy köteg százdollárossal együtt. Kapkodva visszagyömöszölt mindent, aztán kiemelte a bőröndjét a felső csomagtartóból. Senki sem szólt egy szót sem. Meghökkent érdeklődéssel figyelte mindenki Jeffrey pánikszerű viselkedését.
Jeffrey előrerohant és beleütközött a stewardessbe. – Le kell szállnom – ismételte. Patakokban folyt az izzadság a homlokáról és elhomályosította a látását. Jeffrey teljesen őrültnek látszott. – Orvos vagyok – magyarázta. – Sürgős eset.
– Oké, oké – próbálta nyugtatni a nő. Megdöngette az ajtót, aztán intett az ablakon át a kapuügyeletesnek, aki még mindig ott állt a másik oldalon a teleszkópos folyosóban. Lassan kinyílt az ajtó, ami Jeffrey számára egy örökkévalóságig tartott.
Amint az átjáró szabaddá vált, Jeffrey kirohant a gépből. Szerencsére senki sem tartóztatta föl, hogy megkérdezze, milyen okból hagyja el a gépet. Végigrohant a teleszkópos folyosón. A reptéri épületbe vezető ajtó be volt hajtva, de nem volt bezárva. Jeffrey elindult, hogy átvágjon a beszállási területen, de nem jutott messzire. A kapuügyeletes odahívta a beszállás-ellenőrző pulthoz.
– A nevét kérem – mondta kifejezéstelen arccal.
Jeffrey habozott. Gyűlölte ezt a kérdést, mert nem akart magyarázkodásba kezdeni a repülőtéri alkalmazott előtt.
– Nem tudom visszaadni a jegyét, ha nem mondja meg a nevét – mondta az ügyeletes kissé sértődötten.
Jeffrey engedett, és a tisztviselő átnyújtotta a jegyét. Gyorsan zsebre vágta, aztán a biztonsági szolgálat ellenőrző részlege mellett elsétálva bement a férfi mosdóba. Le kellett csillapodnia. Tiszta idegroncs volt. Letette a csomagjait, és a mosdó szélének támaszkodott. Utálta magát ezért a vacillálásért. Először az öngyilkosság, most meg a menekülés. Ráadásul mindkét esetben úgy vélte, hogy helyesen döntött. De most milyen lehetőség maradt a számára? Érezte, hogy lassan megint hatalmába keríti a kilátástalanság érzése.
Chris Eversonnak legalább volt annyi lelkiereje, hogy véghezvigye az elhatározását, még ha tévesen döntött is. Jeffrey ismét átkozta magát, hogy milyen félvállról vette a barátságukat. Ha tudta volna akkor, amit most tud, talán megmenthette volna a férfit. Most érezte át igazán, amin Chris keresztülment. Gyűlölte magát, amiért nem hívta fel a barátját, és arra sem vette a fáradságot, hogy telefonáljon a fiatal özvegynek, Kellynek.
Hideg vizet locsolt az arcába. Amikor nagyjából sikerült rendbe szednie magát, felkapta a holmiját, és kilépett a mosóhelyiségből. A reptéri nyüzsgés ellenére rettenetesen egyedül érezte magát. Riasztó volt a gondolat, hogy hazamenjen egy üres házba, de fogalma sem volt róla, hová mehetne még. Tétován elindult a parkológarázs felé.
Miután odaért a kocsijához, berakta a bőröndöt a csomagtartóba, az aktatáskát pedig maga mellé tette az utasülésre. Bebújt a kormány mögé, aztán csak ott ült és üres tekintettel meredt előre, mintegy sugallatra várva.
Csak ült ott, és gondolatban sorra vette összes kudarcait. Sosem volt még ilyen mélyponton. Többször felötlött benne Chris Everson gyötrő emléke, míg végül azon kezdett tűnődni, mi történt Kelly Eversonnal. Három vagy négy alkalommal találkozott vele különféle társasági összejöveteleken Chris haláláig. Még arra is emlékezett, hogy néhány elismerő megjegyzést tett róla Carolnak. A felesége persze nemigen lelkesedett ezért az érdeklődésért.
Jeffrey azon töprengett, hogy Kelly vajon ott dolgozik-e még a Valley kórházban, egyáltalán Bostonban lakik-e még. Ahogy felidézte, a nő 160-165 centiméter magas volt, az alakja karcsú és kisportolt. A haja biztosan barna volt, amelynek világosabb részei arany és vörös fényben csillogtak. Hosszúra növesztve hordta, és egyetlen hajcsattal fogta össze. Most már azt is látta maga előtt, hogy Kellynek kerekded arca van, sötétbarna szemekkel, és finom arcvonásai gyakran futnak szét egyetlen ragyogó mosolyba. De amire a legjobban emlékezett, az a nő sugárzása volt. Játékossága csodálatos módon olvadt össze valami nőies melegséggel és nyíltsággal, amitől az emberek rögtön megszerették.
Amikor gondolatai elkalandoztak Chrisről Kellyre, azon kapta magát, hogy azt latolgatja, ez a nő biztosan mindenki másnál jobban átérezte, mennyi mindenen kellett eddig keresztülmennie. Aki olyan érzelmi válság után veszítette el a férjét, mint amilyet ez a szerencsétlen orvosi műhiba okozhat, nyilván pontosan megértené az ő lelkiállapotát is. Talán még tanácsot is tudna adni, mi a teendő ilyen helyzetben. De a puszta együttérzés sem lenne kevés, hiszen oly nagy szüksége van rá. Ha pedig teljes közönybe ütközne, legalább megnyugodna valamelyest, hogy ezzel a lehetőséggel is megpróbálkozott.
Jeffrey visszament a reptéri épületbe. Az első telefonfülkesornál, amelybe belebotlott, keresni kezdte egy telefonkönyvben Kelly Everson számát. Visszafojtott lélegzettel csúsztatta lefelé mutatóujját a neveken. Egyszer csak megállt: K. C. Everson, Brookline. Ez ígéretes volt. Bedobott egy pénzérmét és tárcsázott. A telefon kicsengett, először, másodszor, majd harmadszor. Jeffrey már éppen azon volt, hogy feladja, amikor a vonal túlsó végén valaki felvette a kagylót. Egy derűs hang jelentkezett a vonalban.
Jeffrey rádöbbent, hogy nem gondolta végig, mivel kezdje a beszélgetést. Elhebegett egy hellót, és bemutatkozott. Annyira bizonytalanul mondta a nevét, hogy egyáltalán nem csodálkozott volna, ha a nő nem emlékezik rá. De mielőtt kitalált volna valamit, hogy felfrissítse Kelly emlékezetét, egyszer csak felcsendült a kagylóban egy vidám kiáltás: "Helló, Jeffrey!" Úgy tűnt, mintha a nő tényleg örülne a hívásának, és nem lenne meglepve.
– Annyira örülök, hogy hívtál – mondta Kelly lelkesen. – Gondoltam, hogy felhívlak, amikor az ügyedről olvastam, de nem tudtam rászánni magam. Attól féltem, hogy már nem is emlékszel rám.
Ő félt, hogy én nem emlékezem rá? Jeffrey megnyugtatta Kellyt, hogy szó sincs erről. Átvéve a kezdeményezést, körülményesen bocsánatot kért, hogy nem hívta fel már eddig is, ahogyan megígérte.
– Nem kell bocsánatot kérned – nyugtatta meg Kelly. – Tudom, hogy a tragédiák megfélemlítik az embereket, ahogyan például ez a rákkal kapcsolatban szokott lenni. Nem könnyű az orvosoknak szembenézniük egy kollégájuk öngyilkosságával. Nem is vártam hogy felhívsz. De meg voltam hatva, amikor szakítottál időt arra, hogy kijöjjél a temetésre. Chris bizonyára meg lett volna elégedve, ha tudja, hogy törődtél vele. Ő valóban nagyra tartott téged. Egyszer azt mondta nekem, hogy szerinte te vagy a legjobb aneszteziológus azok között, akiket ismer. Így megtiszteltetés volt számomra, hogy ott láttalak. Voltak Chrisnek olyan barátai, akik nem jöttek el. De őket is megértem.
Jeffrey nem tudta, mit mondjon. Kelly nemcsak megbocsát neki, hanem még ő hálálkodik. De minél tovább beszélt, Jeffrey annál hitványabb alaknak érezte magát. Annyira zavarban volt, hogy inkább témát változtatott. Nagy nehezen kibökte, mennyire örül, hogy Kellyt otthon találta.
– Jó időpontot választottál. Ilyenkor érek haza a munkából. Biztosan tudod, hogy már nem dolgozom a Valley kórházban.
– Nem, nem tudtam.
– Chris halála után úgy gondoltam, jobb lesz, ha elmegyek máshová. Így bekerültem a városba. Most a St. Joe's-ban, az intenzív osztályon dolgozom. Jobban szeretem, mint a rehabilitációt. Gondolom, te ott vagy még a Boston Memorialban.
– Bizonyos mértékig – válaszolta Jeffrey kitérően. Félszegnek és bizonytalannak érezte magát. Attól tartott, hogy Kelly nem akarja látni. Végül is mi köze Jeffreyhez? Éli a saját életét. Aztán úgy döntött, hogy ha már eddig elvergődött, mégis megpróbálja.
– Kelly – mondta végül –, mi lenne, ha beugranék hozzád. Elbeszélgetnénk egy kicsit.
– Mikor gondolod? – kérdezte Kelly habozás nélkül.
– Amikor megfelel neked. Én… én most is tudnék jönni, ha nem vagy nagyon elfoglalt.
– Egyáltalán nem.
– Ha nem alkalmas, akkor…
– Nem, nem! Ez jó lesz. Gyere csak! – vágott közbe Kelly, mielőtt Jeffrey befejezhette volna. Aztán elmagyarázta neki, hogyan juthat el a házáig.

Michael Mosconi maga elé helyezte Jeffrey csekkjét az írómappán, amikor felhívta Owen Shatterlyt a Boston-i Nemzeti Banknál. Nem gondolt rá, hogy oka lenne idegeskedni, de amint tárcsázott, a gyomra megtelt röpködő lepkékkel. Személyi csekket eddig csak egyszer fogadott el ügynöki pályafutása során. Akkor az eset jól végződött, nem járt pórul. De hallott már néhány rémtörténetet a kollégáitól. Ha valami nem stimmel, Mosconi legnagyobb gondja természetesen az volt, hogy óvadékkölcsönző cége azonnal megtiltja számára csekkek átvételét. Ahogyan Rhodesnak magyarázta, azzal a csekkel vásárra vitte a bőrét. Nem is tudta miért volt olyan engedékeny. De ez mégiscsak egyedülálló eset. A fickó orvos, az ég áldja meg, és negyvenötezer dollár tiszteletdíj csak egyszer az életben hull az ember ölébe. Michael nem akarta, hogy ez az üzlet átcsússzon a konkurencia kezébe. Így hát jobb feltételeket ajánlott. Ez a döntési lehetőség a hatáskörébe tartozott.
A bankban valaki felvette a kagylót, és megkérte Michaelt, hogy várjon. Zene szűrődött ki a hallgatóból. Michael az íróasztalán dobolt az ujjaival. Mindjárt délután négy volt. Csak annyit akart biztosan tudni, hogy a doki csekkjére megvan-e a fedezet, mielőtt beváltja. Shatterly régóta a barátja volt. Michael tudta, hogy nyugodtan érdeklődhet tőle.
Amikor Shatterly beleszólt a kagylóba, Michael elmagyarázta neki, milyen információra van szüksége. Nem kellett szaporítania a szót. Shatterly csak annyit mondott. – Pillanat. – Michael hallotta, amint komputerének billentyűin pötyögtet valamit.
– Mennyiről szól a csekk? – kérdezte Shatterly.
– Negyvenötezerről – válaszolta Michael.
Shatterly nevetett. – A számlán huszonhárom dollár van meg az aprópénz.
Michael abbahagyta a dobolást. A gyomra úgy kezdett émelyegni, mintha a lift indult volna el vele lefelé.
– Biztos vagy benne, hogy nem utaltak át erre ma semmit? – kérdezte.
– Negyvenötezer dollárt biztosan nem – mondta Shatterly.
Michael letette a telefont.
– Zűr van? – kérdezte Devlin O'Shea, felnézve egy régi Penthouse magazinból. Devlin nagydarab fickó volt és inkább emlékeztetett egy biciklistára a hatvanas évekből, mint egy elbocsátott bostoni rendőrre. A bal fülcimpáján egy máltai kereszt alakú, kis arany fülbevaló fityegett, a haját pedig csinos kis lófarokfrizurában hordta. Azonkívül, hogy ez a munkáját is segítette, külsejével a maga szerény módján tört borsot a hatalom orra alá most, hogy nem kellett magát gyötörnie többé olyan előírások betartásával, mint amilyen például az öltözködési szabályzat volt. A rendőrségtől akkor rúgták ki, amikor a bíróság egy vesztegetési ügy miatt elítélte.
Devlin kényelmesen elterpeszkedett azon a műanyag padon amely Michael íróasztalával szemben állt. Olyan volt az öltözéke, hogy bátran lehetett nézni akár az egyenruhájának is, amióta elhagyta a rendőrség kötelékét, vászondzseki, koptatott farmer és fekete cowboycsizma.
Michael nem szólt egy szót sem, ami elég beszédes válasz volt Devlinnek. – Segíthetek valamiben? – kérdezte.
Michael merengve nézte Devlint, izmos karját és rajta a tetoválások szövevényét. Minthogy Devlin egyik metszőfogát kiverték, leginkább egy kocsmai kidobólegényre emlékeztetett, és történetesen az is volt néhanapján.
– Talán – mondta elgondolkodva Michael, miközben egy terv körvonalai kezdtek kibontakozni az agyában.
Devlin azért ugrott be Mosconi irodájába ezen a délutánon, mert pillanatnyilag nem volt munkája. Éppen visszahozott egy gyilkost, aki ideiglenes szabadlábra helyezése után megszökött és Kanadába menekült. Devlin volt az egyik fejvadász, akit Michael akkor bízott meg, amikor feltétlenül szükség volt rá. Michael érezte, hogy Devlin az az ember, akit Jeffreyhez küldhet, hogy emlékeztesse a kötelességére. Arra gondolt, hogy Devlin sokkal erőszakosabb lesz, mint amilyen ő lenne.
Hátradőlve irodai székében, Michael elmagyarázta a helyzetet. Devlin félrelökte a Penthouse-t és felállt. Százkilencvenöt centiméter magas és százhúsz kiló volt. Kerek hasa szinte átfolyt övének óriási ezüstcsatján, de a zsírréteg alatt hatalmas izomtömeg feszült.
– Biztos, hogy szót értek vele – mondta Devlin.
– Legyél barátságos! – figyelmeztette Michael. – De egy kicsit erőszakos is. Emlékezz rá, hogy orvos! Csupán azt akarom, hogy ne feledkezzen meg rólam.
– Én mindig barátságos vagyok – mondta mély hangon Devlin. – Tapintatos, jól fésült, jó modorú. Ez bennem a vonzó.
Devlin boldogan hagyta el az irodát, hogy végre van valami dolga. Utálta az ücsörgést. Csak azt szerette volna, ha egy kicsit nehezebb feladatot kap. De már azon gondolkodott, hogyan hajt ki Marbieheadbe. Lehet, hogy útközben beugrik az olasz étterembe, majd a kedvenc kocsmájában legurít néhány korsó sört.

Kelly háza egy koloniál stílusú, takaros, kétemeletes épület volt, osztott ablakokkal. Teljesen fehérre volt festve, kivéve a fekete ablakredőnyöket. A ház két szélén a két kéményt hagyományos téglából rakták fel. A ház jobb oldalához kétajtós garázs, a bal oldalához fedett veranda simult.
Jeffrey az utcában lelassított a házzal szemben és a járdaszélhez gurult abban a reményben, hogy elég erőt gyűjt a hadművelethez. Át kell vágnia az utcán és be kell csengetnie. Meglepve tapasztalta, mennyi fa van Boston belvárosában. Jávorfák, tölgyek és nyírfák barátságos karéjában bújt meg a ház.
Amint ott üldögélt a kocsiban, igyekezett kigondolni, mit fog mondani. Soha azelőtt nem lépett be senkinek a házába csak azért, hogy "rokonszenvet" és megértést kapjon. És a barátságos telefon ellenére még mindig fennállt a visszautasítás lehetősége. Ha nem tudta volna, hogy a nő vár rá, nem lett volna képes rászánni magát erre a lépésre.
Miután kellő erőt gyűjtött, sebességbe tette a kocsit és ráfordult Kelly felhajtójára. Aztán odasétált a bejárati ajtóhoz, kezében az aktatáskával. Nevetségesnek érezte, hogy magával hurcolja – orvosként nem is volt hozzászokva egy ilyenhez –, de nem mert a kocsiban hagyni ekkora összeget.
Mielőtt csengethetett volna, Kelly már ajtót nyitott. Kissé különösen volt öltözve. Fekete harisnyanadrág, rózsaszín trikóruha, rózsaszín hajpánt és lábmelegítő harisnya volt rajta.
– Majdnem minden délután aerobik órára megyek – magyarázta enyhén elpirulva. Aztán lendületesen megölelte Jeffreyt. A férfinak csaknem könny szökött a szemébe, akkor rádöbbent, hogy nem is emlékszik az idejére, mikor ölelte meg őt valaki. Beletelt néhány pillanatba, amíg visszanyerte a lelki egyensúlyát, és ő is megölelte Kellyt.
Még mindig Jeffrey karját fogva, Kelly hátrahajolt, hogy belenézhessen a férfi szemébe. Jeffrey csaknem egy arasznyival volt magasabb nála.
– Annyira örülök, hogy mégis eljöttél – mondta Kelly. Egy pillanatra belemélyedt a férfi tekintetébe, aztán hozzátette. – Gyere beljebb! – Kézen fogta és bevezette a lakásba, miközben harisnyás lábával visszalökte az ajtót, hogy becsapódjon.
Jeffrey tágas előtérben találta magát, amelyből egy-egy boltíven át jobbra az ebédlő, balra a nappali nyílt. Egy kis asztalon ezüst teáskészlet állt. Az előtér végében elegáns lépcső kanyarodott fel az első emeletre.
– Mit szólnál egy kis teához? – javasolta Kelly
– Nem akarok zavarni – szabadkozott Jeffrey.
Kelly bosszúsan csettintett a nyelvével. – Mi az, hogy zavarni? Még mindig kézen fogva továbbvezette a férfit az ebédlőn át a konyhába. A ház hátsó felének meghosszabbításaként a konyhából még egy kényelmes társalgó nyílt. Ezt valószínűleg később építették a házhoz. Az ívelt erkélyablakon át a kertre lehetett látni, amely nem tűnt valami gondozottnak. Bent a házban makulátlan tisztaság uralkodott.
Kelly leültette Jeffreyt egy tarka mintás kanapéra. A férfi lerakta az aktatáskáját.
– Mire kell ez az aktatáska? – érdeklődött Kelly, miközben elindult a konyha felé, hogy föltegyen egy kis vizet forralni. – Azt hittem, az orvosok kis fekete táskát visznek magukkal, amikor házhoz hívják őket. Ezzel inkább úgy nézel ki, mint egy biztosítási ügynök. – Kelly elnevette magát. Gyönyörű, kristálytiszta csengéssel nevetett, amint odament a hűtőszekrényhez, és kihúzott a mélyhűtőből egy túrós lepényt.
– Ha megmutatnám neked, mi van ebben az aktatáskában, el se hinnéd – védekezett Jeffrey.
– Miért mondod ezt?
Jeffrey nem válaszolt, Kelly pedig könnyed finomsággal nem erőltette. Leemelt egy kést a mosogató feletti állványról és levágott két szeletet a túrós lepényből.
– Örülök, amiért úgy döntöttél, hogy mégis eljössz – mondta, megnyalva a kést. Csak akkor veszem elő a túrós lepényt, ha vendégem van. – A teáskannába beletett egy zacskós teát és csészéket vett elő.
A vízforraló vadul sípolni kezdett. Kelly levette a melegítőről, és a gőzölgő vizet a teáskancsóba töltötte. Rárakott mindent egy tálcára, és bevitte a kávézóasztalra, amely a társalgóban, a kanapé előtt állt.
– Kész van! – mondta diadalmasan és letette a tálcát. – Vagy elfelejtettem valamit? – nézett kutatva a tálcára. – Szalvéták! – kiáltott fel és kisietett a konyhába. Amikor visszatért, végre leült és Jeffreyre mosolygott. – Tényleg – mondta, miközben öntötte a teát –, tényleg örülök, hogy eljöttél és nemcsak a túrós lepény miatt.
Jeffrey csak most jött rá, hogy egy falatot sem evett a reggeli búzacsíra óta. A túrós lepény fantasztikusan ízlett neki.
– Volt valami fontos, amiről beszélni akartál? – kérdezte Kelly, letéve a teáscsészét.
Jeffrey csodálta a komolyságát, ez megkönnyítette a dolgát.
– Mindenekelőtt, azt hiszem, bocsánatot kell kérnem azért, hogy nem voltam elég jó barátja Chrisnek – kezdte Jeffrey. – Amin átmentem az elmúlt néhány hónap alatt, annak alapján van némi elképzelésem, hogy min mehetett keresztül Chris. Akkoriban fogalmam sem volt róla.
– Azt hiszem, senkinek sem volt – mondta szomorúan Kelly. – Még nekem sem.
– Nem akarom felébreszteni benned a fájdalmas emlékeket – szabadkozott Jeffrey, amint meglátta, hogy Kelly arca elkomorult.
– Ne aggódj, végül lezártam magamban a dolgot – mondta határozottan. – De ez lenne a legcsekélyebb ok, amiért elhívtalak. Azt áruld el, hogyan bírod ki!
Jeffrey nem várta, hogy a beszélgetés ilyen gyorsan átsiklik a saját bajaira. Hogyan bírja ki? Az elmúlt huszonnégy órában megpróbált öngyilkosságot elkövetni aztán amikor ez nem sikerült, megpróbálta elhagyni az országot.
– Elég nehezen – mondta nem túl bőbeszédűen.
Kelly átnyúlt az asztal fölött és megszorította a karját.
– Nem hiszem, hogy az embereknek fogalmuk lenne egy műhiba áráról. És most nem a pénzről beszélek.
– Ezt jobban tudod bárki másnál – erősítette meg Jeffrey. – Te és Chris a legnagyobb árat fizettétek érte.
– Igaz, hogy börtönbe kell menned? – kérdezte Kelly.
Jeffrey sóhajtott. – Úgy néz ki.
– Ez képtelenség! – kiáltott fel Kelly olyan hevesen, hogy Jeffreyt is meglepte.
– Fellebbezést nyújtunk be – magyarázta Jeffrey. – De nem nagyon bízom a sikerben. Most már nem.
– Hogyan lettél te a bűnbak? – kérdezte Kelly. – Mi történt a többi orvossal meg a kórházzal? Őket nem fogták perbe?
– Végül mind kihagyták őket az ügyből – kesergett Jeffrey. – Néhány évvel ezelőtt egy kis problémám volt a morfinnal. A szokásos történet: hátsérülésre írták fel, amelyet egy kerékpárbaleset során szereztem. A tárgyaláson azt hozták fel, hogy morfint adtam be magamnak, nem sokkal az anesztézia megkezdése előtt. Aztán valaki talált egy üres 0,75 százalékos Marcaine-os ampullát annak az altatógépnek a hulladéktárolójában, amellyel dolgoztam, holott 0,75 százalékos Marcaine-t tilos alkalmazni a szülészeti anesztéziában. A 0,5 százalékos fiola viszont nem volt sehol.
– De te nem használtad a 0,75 százalékost, igaz? – kérdezte Kelly.
– Én mindig ellenőrzöm minden gyógyszernek a címkéjét – borongott Jeffrey. – Ez azonban már olyan reflexszerű viselkedés, hogy az ember nehezen emlékszik vissza rá. Nem hiszem, hogy 0,75 százalékost használtam. De mit mondhatok? Az van, amit találtak.
– Hé! – csattant fel Kelly. – Ne kezdjél kételkedni önmagadban! Chris is így kezdte.
– Könnyebb mondani, mint megtenni.
– Mire használják a 0,75 százalékos Marcaine-t?
– Jó néhány dologra – tűnődött Jeffrey. – Amikor különösen hosszan tartó blokkolást akar valaki elérni kis mennyiségű gyógyszerrel. Gyakran használják a szemsebészetben.
– Volt valamilyen szemoperáció a műtőben, amikor a baleseted bekövetkezett? Vagy bármilyen kezelés, ahol szükség volt 0,75 százalékos Marcaine-ra?
Jeffrey gondolkodott egy pillanatig. Aztán megrázta a fejét.
– Nemigen hiszem, de nem tudom biztosan.
– Érdemes lenne utánanézni – mondta Kelly. – Nem lenne túl nagy jelentősége jogi szempontból, de ha meg tudnád magyarázni a 0,75 százalékos Marcaine-t, legalábbis magadnak, ez sokat segítene az önbizalmad helyreállításában. Meggyőződésem, hogy ahol műhiba gyanúja forog fenn, az orvosoknak legalább annyi gondot kellene fordítaniuk az önbecsülésük megőrzésére, mint amennyit a bírósági tárgyalásra való felkészülésükre.
– Teljesen igazad van – sóhajtotta Jeffrey. De még mindig Kelly kérdésén gondolkodott a 0,75 százalékos Marcaine-nal kapcsolatban. Hihetetlen volt, hogy senkinek sem jutott eszébe érdeklődni a Patty Owenét megelőző műtétekről, amelyeket ugyanabban a műtőben végeztek. Benne föl sem vetődött ez. Azon tűnődött, hogyan tudna ennek utánanézni most, amikor már nem élvezi a kórház jóindulatát.
– Ha már szóba került az önbecsülés, hogy állsz vele? – mosolygott Kelly, de Jeffrey fogadni mert volna, hogy a nyilvánvaló könnyedség ellenére a nő kérdése halálosan komoly.
– Úgy érzem, mintha egy szakemberrel beszélnék – mondta elismerően Jeffrey. – Nem tanultál egy kis pszichiátriát mellesleg?
– Ugyan – vonta meg a vállát Kelly – Sajnos, az önbecsülés fontosságát én a nehezebbik módon tanultam meg. A gyakorlatból. – Ivott egy korty teát. Egy pillanatig saját szomorú gondolataiba merült, a teraszablakon át kitekintve az elhanyagolt kertre. Aztán ugyanolyan hirtelen visszatért pillanatnyi rémületéből. Jeffreyre pillantott, de nem mosolygott. – Meg vagyok győződve róla, hogy az önbecsülés elvesztése kergette Christ az öngyilkosságba. Nem tette volna meg, ha jobban bízik önmagában. Most már tudom. Nem az orvosi tragédia késztette arra, hogy túllépjen a szakadék szélén, nem is a bűntudat. Hozzád hasonlóan, Chrisnek sem kellett volna bűntudatot éreznie az ügy miatt. Az önbizalom hirtelen összeomlása, a lelki sérülésből eredő gondolatok juttatták Christ odáig, hogy eldobja az életét. Az emberek el sem tudják képzelni, milyen hatással van még a legkiválóbb orvosokra is, ha perbe fogják őket. Valójában minél jobb az orvos, annál mélyebb sérülést szenved. Az, hogy a vád alaptalan, semmit sem változtat a lényegen.
– Mennyire igazad van – bólintott Jeffrey. – Amikor meghallottam, hogy Chris megölte magát, meg voltam döbbenve, mert ismertem, milyen ember és milyen orvos. Ma már az öngyilkosság egyáltalán nem megdöbbentő a számomra. Tulajdonképpen annak alapján, ahol most tartok, azon vagyok meglepve, hogy a műhiba miatt perbe fogott orvosok közül nem választják még többen ezt a megoldást. Ami azt illeti, én megpróbáltam a múlt éjjel.
– Mit próbáltál meg? – kérdezte Kelly élesen. Tudta, hogy mire céloz Jeffrey, de nem akarta elhinni.
Jeffrey sóhajtott. Nem tudott Kelly szemébe nézni. – Múlt éjjel öngyilkos akartam lenni – mondta egyszerűen. – Csak egy hajszál választott el attól, hogy ugyanazt tegyem, amit Chris: tudod, az a trükk a szukcinilkolinnal és a morfinnal. Intravénás infúzió, meg minden.
Kelly elejtette a teáscsészéjét. Hirtelen előredőlve megragadta Jeffrey vállát, és megrázta. A mozdulat meghökkentette a férfit. Kelly teljesen öntudatlanul cselekedett.
– Ne merjél ilyet csinálni! Még csak ne is gondolj rá!
Kelly átható tekintettel meredt rá, még mindig a vállát szorítva. Jeffrey végül valami olyasmit morgott, hogy semmi ok az aggodalomra, úgy sincs elég bátorsága a kivitelezéshez. Erre a magyarázatra válaszul Kelly ismét megrázta Jeffreyt.
A férfi nem tudta, mit tegyen, még kevésbé, hogy mit mondjon. Kelly csak rázta őt, csillapíthatatlan indulattal.
– Az öngyilkossághoz nem kell bátorság – kiabálta dühösen –, éppen ellenkezőleg! Gyáva dolog! És önzés! Mindenkit megsebez, akit hátrahagysz. Mindenkit, aki szeret téged! Ígérd meg, ha valaha megint az öngyilkosság gondolatával foglalkozol, azonnal felhívsz. Mindegy, hogy mikor, nappal vagy éjjel. Gondolj a feleségedre! Chris öngyilkossága olyan bűntudattal töltött el, hogy arról fogalmad sincs. Össze voltam törve. Úgy éreztem, talán nem tettem meg mindent érte. Ma már tudom, hogy ez nem igaz, de a halálával valószínűleg már sohasem tudok megbékülni.
– Carol és én válófélben vagyunk – jegyezte meg Jeffrey.
Kelly arcvonásai megenyhültek. – A per miatt?
Jeffrey a fejét rázta. – Már előtte elhatároztuk. De Carol igazán rendes volt, mert elhalasztotta alkalmasabb időre.
– Szegény ember – suttogta Kelly. – El se tudom képzelni, hogyan lehet megbirkózni egyszerre egy ilyen perrel és egy tönkrement házassággal.
– A házasságom aggaszt a legkevésbé – vetette közbe Jeffrey.
– Komolyan szeretném, ha megígérnéd, hogy felhívsz, mielőtt bármi bolondságot csinálsz – mondta Kelly.
– Nem hiszem…
– Ígérd meg! – parancsolta Kelly.
– Rendben van, megígérem – dünnyögte Jeffrey.
Kelly elégedetten felkelt, és kezdte eltüntetni a leejtett teáscsésze nyomait. Amint szedegette össze a törött porcelán darabjait, megszólalt: – Bárcsak észrevettem volna a legparányibb jelét annak, hogy Chris mit forgat a fejében. Az egyik percben úgy látszott, elszánt harcra készül, amikor arról beszélt, hogy a helyi érzéstelenítésben az anesztézia komplikációi másodlagosak egy szennyező anyag hatásához képest, aztán a következő percben halott volt.
Jeffrey nézte Kellyt, amint söprögeti össze a porcelánszilánkokat. Beletelt egy kis időbe, amíg tudatosodtak benne a nő legutolsó szavai. Amikor Kelly visszatért, és újból helyet foglalt, Jeffrey megkérdezte. – Mi oka volt Chrisnek arra, hogy feltételezzen valami szennyezést a helyi érzéstelenítő szerben?
Kelly vállat vont. – Halvány fogalmam sincs róla. De úgy látszott, hogy teljesen lázba hozza ez a lehetőség. Én bátorítottam, éppen azelőtt, hogy búskomor lett. Valósággal letargiába esett. A szennyező anyag ötlete erőt öntött belé, napokat töltött elmélyülten különféle gyógyszertani és élettani szakkönyvek tanulmányozásával. Rengeteg jegyzetet készített. Ezen dolgozott akkor éjszaka is, amikor… Én már lefeküdtem. Másnap reggel egy intravénás infúzióval, a karjában találtam meg, és a palack üres volt.
– Rettenetes – sóhajtotta Jeffrey.
– Ez volt életem legmegrázóbb élménye – tette hozzá Kelly.
Egy pillanatig Jeffrey nagyon irigyelte halott kollégáját.
Nem azért, mert annak sikerült, ami neki nem, hanem mert olyanvalakit hagyott hátra, aki ilyen őszintén szerette. Ha ő keresztülvitte volna a tervét, bánkódott volna miatta valaki ennyire? Jeffrey megpróbálta kiverni a fejéből ezt a gondolatot. Ehelyett eltűnődött azon, hogy belekerülhetett-e szennyező anyag a helyi érzéstelenítő szerbe. Furcsa ötlet volt.
– Miféle szennyező anyagra gondolt Chris? – kérdezte Jeffrey.
– Tényleg nem tudom – szabadkozott Kelly. – Két évvel ezelőtt volt, és Chris nem sok részletet árult el róla, legalábbis nekem nem.
– Megemlítette valakinek akkoriban az elméletét?
– Elmondtam később az ügyvédeknek. Miért?
– Érdekes elképzelés – merengett Jeffrey.
– Megvannak még Chris jegyzetei – jelentette ki Kelly. – Örömmel venném, ha szeretnél beléjük pillantani.
– Szeretnék – vágta rá Jeffrey.
Kelly felállt, átvezette Jeffreyt a konyhán és az ebédlőn át a hallba, majd átmentek a nappaliba. Itt megálltak egy csukott ajtónál.
– Gondolom, jobb, ha megmagyarázom – kezdte Kelly. – Ez volt Chris dolgozószobája. Tudom, talán beteges ötlet volt, de Chris halála után bezártam ennek a szobának az ajtaját, és mindent úgy hagytam, ahogy volt. Ne kérdezd, miért! Ettől jobban éreztem magam, mintha Chris egy kicsit még velem lenne. Így hát készülj fel! Bizonyára lesz egy kis por. – Kinyitotta az ajtót, és félreállt.
Jeffrey besétált a dolgozószobába. Szöges ellentétben a ház többi részével, itt komor rendetlenség uralkodott, és dohos volt a levegő. A por vastagon borított mindent. Még néhány pókháló is csüngött a mennyezetről. A sötétlő ablaktáblák szorosan zárva voltak. Az egyik falat padlótól mennyezetig érő könyvállvány takarta, olyan körívekkel tömve, amelyeket Jeffrey azonnal felismert. Legtöbbjük anesztéziával foglalkozó szakkönyv volt, a maradék pedig általános orvosi témákat ölelt fel.
A szoba közepén egy nagypapa korabeli íróasztal állt, teljesen beborítva jegyzetlapokkal és könyvekkel. A szoba sarkában olyan karosszék pihent, amelyet fekete bőrrel kárpitoztak, de ez már kiszáradt és megrepedezett. A szék mellett egymásra fektetett könyvek oszlopa magasodott.
Kelly keresztbe font karral az ajtófélfának támaszkodott, mintha félne belépni. – Micsoda rendetlenség! – mondta szégyenkezve.
– Nem zavar, ha körülnézek? – kérdezte Jeffrey. Olyan érzése támadt, hogy valami hasonlóság van önmaga és halott kollégája között, de nem akarta felbolygatni Kelly emlékeit.
– Érezd magad otthon – mondta Kelly nagyvonalúan. – Ahogy mondtam, én már végleg beletörődtem Chris távozásába. Azóta néha eszembe jutott, hogy ki kellene takarítani ezt a szobát, de sohasem volt rá időm.
Jeffrey megkerülte az íróasztalt, és felgyújtotta a sarkán álló lámpát. Nem volt babonás, nem hitt a természetfeletti dolgokban. Mégis úgy érezte, hogy Chris valamit üzenni akar neki.
Az írómappán ismerős szakkönyv feküdt kinyitva.
Goodman és Giliman A therapeutika farmakológiai alapjai, mellette a Klinikai toxikológia. A könyvek mellett halomnyi kézírásos jegyzet hevert. Az asztal fölé hajolva Jeffrey észrevette, hogy a Goodman és Gillman ott van kinyitva, ahol a Marcaine-ról van szó. A lehetséges káros mellékhatások feltűnően alá voltak húzva.
– Chris esetében is Marcaine-ról volt szó? – kérdezte Jeffrey.
– Igen – mondta Kelly. – Azt hittem, tudod.
– Csak sejtettem – mondta Jeffrey. Nem hallott róla, hogy Chris milyen helyi érzéstelenítést alkalmazott. Váratlan bonyodalmak bármelyik módszernél előfordulhattak.
Jeffrey fölemelte a jegyzetcsomót. Csaknem azonnal csiklandozni kezdte valami az orrát. Tüsszentett.
Kelly az arcához emelte a kezét, hogy elrejtse mosolygását. – Figyelmeztettelek, hogy egy kis por van.
Jeffrey újból tüsszentett:
– Miért nem szeded össze, amire kíváncsi vagy, és akkor visszamehetünk a társalgóba – javasolta Kelly.
Jeffrey a könnyezéstől kicsit ködös tekintettel fölnyalábolta a gyógyszertani és méregtani könyveket a jegyzetekkel együtt, aztán kihurcolta őket. Harmadszor is tüsszentett, mielőtt Kelly bezárta a dolgozószoba ajtaját.
Amikor visszaértek a konyhába, Kelly felajánlotta: – Miért nem maradsz itt egy könnyű vacsorára? Összeütök magunknak valamit. Nem lesz ínyencség, de meg lehet enni.
– Azt mondtad, aerobik órára kell menned – okvetetlenkedett Jeffrey.
Boldoggá tette Kelly ajánlata, de nem akart még jobban a terhére lenni.
– Bármelyik nap mehetek – mondta Kelly. – Azonkívül pedig gondolom, hogy szükséged van egy kis kalóriára.
– De csak ha ez nem jelent neked nehézséget – udvariaskodott Jeffrey. Zavarba ejtette Kelly kedvessége.
– Én élvezem – mondta Kelly könnyedén. – Helyezd magad kényelembe a kanapén! Ha úgy tetszik, leveheted a cipődet is.
Jeffrey a szaván fogta. Leült, és a könyveket a kávézóasztalra rámolta. Egy kis ideig figyelte, amint Kelly sürög a konyhában, belenéz a hűtőszekrénybe és a konyhaszekrény különféle rekeszeibe. Aztán lerúgta a cipőit, és kényelmesen elhelyezkedett, hogy átlapozza Chris jegyzeteit. Mindjárt az első, amire rábukkant, Chris kézzel írott összefoglalója volt tragikus esetének érzéstelenítési bonyodalmairól.
– Leszaladok a boltba – nézett be Kelly. – Te csak maradj nyugodtan!
– Nem akarok neked semmiféle gondot okozni – ismételte Jeffrey, olyan mozdulatot téve, mintha fel akarna állni. De ez tettetés volt. Titokban örült, hogy Kelly fáradozik érte.
– Nevetséges – hárította el Kelly –, hamarosan itt vagyok.
Jeffrey nem volt biztos benne, hogy Kelly azért tiltakozott, mert átlátott rajta, vagy mert ez valóban nem okozott számára gondot. Az tény, hogy egy szempillantás alatt eltűnt. Jeffrey hallotta, amint a garázsban begyújtja a motort, kitolat és végigszáguld az utcán.
Jeffrey körülpillantott a barátságos társalgón meg a konyhán, és áldotta magát az ötletért, hogy felhívta Kellyt. Azon kívül, hogy úgy döntött, nem öli meg magát, és nem repül el, az elmúlt huszonnégy órában ez volt a legokosabb lépése.
Kényelmesen hátradőlve most már Chris esetének összefoglalójára összpontosította a figyelmét.

Henry Noble, 57 éves, fehér férfi a Valley kórházban jelentkezett rákos prosztatájának műtéti eltávolítására. Dr. Wallenstern folyamatos epidurális érzéstelenítést kért. A beteget az operáció előtti este látogattam meg. Kissé szorongott. Egészsége rendben volt. Szíve normális állapotban volt, szabályos EKG-vel. Vérnyomása rendben. A neurológiai vizsgálat nem talált elváltozást. Nem volt allergiája, pontosabban nem volt gyógyszerérzékenysége. 1977-ben sérvműtétje volt, amelynek során általános érzéstelenítést kapott, problémamentesen. Számos esetben kapott helyi érzéstelenítést fogászati kezelések idején is, káros következmények nélkül. Szorongása miatt felírtam neki 10 mg diazepamot, hogy a műtét előtt egy órával vegye be. A következő reggelen derűs hangulatban érkezett a műtőbe. A diazepam jótékonyan hatott. A beteg enyhe álmosságról számolt be, de még ébren volt. Az aneszteziológiai előkészítőbe hozták be, és a jobb oldalára fektették. Az epidurális beszúrás 18-as Touhy-tűvel történt, problémamentesen. Nem volt reakció a 2 ml Lidokainra sem, amelyet a beteg a tűvezető eltávolítása után kapott. A tű epidurális helyzetének ellenőrzése 2 ml steril vízzel, és epinefrinnel történt. A kis átmérőjű epidurális katétert a Touhy-tűn keresztül toltuk helyi be. A beteget ezután hanyatt fektették. A próbaadagot kis mennyiségű epinefrin és 0,5 százalékos Marcaine keveréke alkotta, amely utóbbinak a felszívása egy 30 ml-es ampullából történt. Amint a beteg megkapta a próbaadagot, panaszkodni kezdett egy általa bizsergésnek nevezett érzésre, s ezt heves bélgörcsök követték. A szívritmus gyorsulni kezdett, de nem olyan mértékben, ahogy várható lett volna, ha a próbaadag valamelyik epidurális vénába került. Ezután egyre terjedő apró izomösszehúzódások jelentkeztek, amik érzékenységi állapotra utaltak. Erős váladékképződés indult meg, paraszimpatikus reakció jelentkezett. A beteg atropint kapott, intravénásan. Észrevettük, hogy a pupillái szűkek. A betegen epilepsziaszerű roham jelentkezett, amelyre szukcinilkolint és Valiumot kapott intravénásan. Ezután tubust helyeztünk a légcsövébe, és oxigénnel kezdtük lélegeztetni. A betegnek ezután megállt a szívverése. A szív rendkívüli mértékben érzéketlennek mutatkozott a gyógyszerekkel szemben, de végül sikerült szinuszos ritmust elérni. A beteget sikerült stabilizálni, de nem tért eszméletre. Átszállították az intenzív osztályra, ahol egy héten át kómás állapotban maradt, és többször volt szívmegállása. Arról is vannak jelentések, hogy a betegen teljes bénulás lépett fel az anesztéziai komplikációk következtében, amelyek nemcsak a gerincvelőt, hanem az agysejteket is érintették. A hét végén a betegnek ismét szívmegállása volt, amelyből már nem sikerült újraéleszteni.

Jeffrey fölnézett a jegyzetekből. Chris tömör összefoglalóját olvasva újból átélte azt a rémületet, amely akkor kerítette hatalmába, amikor kétségbeesetten harcolt Patty Owen életének megmentéséért. Az emlék olyan eleven volt, hogy Jeffrey keze nyirkos lett tőle. Megrendítő volt a két eset elképesztő hasonlósága, de ez nemcsak a tragikus rohamból és a szívmegállásból eredt. Jeffrey félelmetes élességgel emlékezett arra a pillanatra, amikor észrevette Patty fokozott váladék- és könnyképződését. Aztán ott volt a hasi fájdalom meg a szűk pupillák. A szervezetnek ezek a válaszai nem voltak a helyi érzéstelenítés szokásos mellékhatásai. Bár a helyi érzéstelenítés néhány szerencsétlen egyénben előidézhet különféle káros idegi és szívpanaszokat.
Jeffrey a következő jegyzetlapot kezdte tanulmányozni. Számos szó volt felírva rá, feltűnő betűkkel. Kettő közülük a "muscarin" és a "nikotin" volt. Jeffrey ezekre még jórészt az orvosi egyetemről emlékezett. Ezek a központi idegrendszer működését befolyásolhatják. Azután volt egy ilyen kifejezés: "visszafordíthatatlan gerincvelői gátlás, beleértve az agyi idegeket is", több felkiáltójellel a végén.
Jeffrey meghallotta, amint Kelly kocsija ráhajt a felhajtóra és begördül a garázsba. Az órájára pillantott. Ez a nő aztán gyorsan tud vásárolni!
Chris jegyzeteinek halmazában a következő téma egy NMR-jelentés volt. Ezt a mágnesesrezonancia-vizsgálatot akkor végezték el Henry Noble-on, amikor már bénán és kómás állapotban feküdt. A kapott eredmények normál állapotot mutattak.
– Helló! – kiáltotta Kelly jókedvűen, amint belépett a lakásba. – Hiányoztam? – mondta kuncogva, amint lerakott egy csomagot a konyhaasztalra. Aztán feltérdelt a kanapé hátsó támlájára, és átnézett Jeffrey válla fölött. Mit jelent ez a sok irka-firka? – mutatott rá a papírlapra, amelynek szavait és kifejezéseit Jeffrey éppen böngészte.
– Nem tudom – ismerte el Jeffrey. – De ezek a jegyzetek nagyon izgalmasak. Annyira sok a hasonlóság Chris esete és az enyém között. Nem tudom, mit lehet ebből kihozni.
– Örülök, hogy valaki végre hasznát veszi ennek az egésznek – mondta Kelly és visszament a konyhába. – Így kevésbé érzem bolondságnak, hogy mindent megőriztem.
– Nem hiszem, hogy bolondság lenne, amiért megőriztél mindent – erősítette meg Jeffrey, éppen a következő oldalra lapozva. Gépelt jelentés volt Henry Noble boncolásáról, amelyet egy törvényszéki orvos végzett. Chris aláhúzta benne azt a kifejezést, hogy "az idegsejtek tengelyfonalainak károsodása látszik a mikroszkópi metszeteken", és egy csomó kérdőjelet tett a margóra. Aztán aláhúzta a "toxikológiailag negatív" kifejezést, és ezt több felkiáltójellel is nyomatékosította. Jeffrey mindezt értetlenül nézte.
A jegyzetek többi része kivonatokat tartalmazott főként Goodman és Gillman gyógyszertani könyvéből. Ahogy Jeffrey átfutott a lapokon, úgy látta, ezek főként a központi idegrendszer működésével foglalkoznak. Úgy döntött, hogy ezt az anyagot később nézi át. Összerendezte a papírokat, az asztalra fektette őket, nehezéknek rájuk rakta a két tekintélyes orvosi könyvet, aztán kiment a konyhába Kellyhez.
– Mit segíthetek? – kérdezte.
– Legjobb, ha pihensz – figyelmeztette Kelly, amint öblítette a salátát.
– Inkább ügyködnék valamit – erősködött Jeffrey.
– Mi lenne ha begyújtanád a flekkensütőt a veranda végében. A gyufa a fiókban van – mutatott arrafelé Kelly egy salátalevéllel.
Jeffrey előkotorta a gyufát és kiment. A flekkensütő az a kupolás típus volt, amelyet hengeres propántartály táplált. Gyorsan megkereste a zárószelepet, meggyújtotta a lángot, és lezárta a domború fedőrészt.
Mielőtt visszament volna, körülnézett az elhanyagolt udvaron. A magas fű friss zöld szőnyege borított mindent. Sok eső volt ezen a tavaszon, így az egész növényzet különösen friss és buja volt. A fák sűrűjéből itt-ott csipkés páfránylevelek bújtak elő.
Jeffrey hitetlenkedve rázta meg a fejét. Szinte elképzelhetetlennek látszott, hogy az elmúlt éjjel öngyilkosságot akart elkövetni, és hogy ezen a délutánon megpróbált Dél-Amerikába menekülni. És most itt állt Brookline-ban egy verandán, hogy hamarosan flekkent süssön egy vonzó, érzékeny és megnyerően kedves asszony társaságában. Ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen. Aztán Jeffrey szomorúan ébredt rá, hogy ez tényleg túl szép, ahhoz képest, hogy nemsokára milyen hosszú börtönbüntetésre ítélik.
Élvezettel szippantott egy mélyet a hideg délutáni levegőből. Figyelte, amint egy vörösbegy nagy igyekezettel cibál elő egy hernyót a nedves talajból. Aztán visszament a házba, hogy megpróbálja hasznossá tenni magát.
A vacsora finom volt és remekül sikerült. Zűrzavaros helyzete ellenére Jeffrey roppant jól érezte magát. Természetesen és könnyedén tudott társalogni Kellyvel. Pácban sült tonhalat ettek, rizses hússal és vegyes zöldsalátával. Kellynek volt egy üveg Chardonnayja eldugva a hűtőszekrény mélyén. Az ital hűvös és zamatos volt. Jeffrey azon kapta magát, hogy hónapok óta először nevet. Ez már önmagában is nagy szó volt.
Vacsora után kávéval és a hideg túrós lepény maradékával fölszerelkezve visszatértek a mintás kanapéhoz. Chris szakkönyvei és a jegyzetek újból komolyabb irányba terelték Jeffrey gondolatait.
– Nem szeretnék kellemetlen emlékeket ébreszteni – kezdte, miután egy kis ideig hallgattak. – De hogyan végződött Chris műhibapere?
– Az esküdtszék elfogadta az ügyész értékelését – mesélte Kelly. – A kártérítési összeget megosztották a kórház, Chris és a sebész között, egy bonyolult számítási módszer alapján. Azt hiszem, Chris biztosítója fizette a legtöbbet, de ezt nem tudom pontosan. Szerencsére ez a ház egyedül az én nevemen volt, így nem tudták figyelembe venni a vagyonbecslés során.
– Olvastam egy összefoglaló jelentést, amit Chris írt – jegyezte meg Jeffrey. – Ő nem követett el orvosi műhibát.
– Amikor érzelmi szempontból ítélnek meg egy esetet – háborgott Kelly –, egyáltalán nem fontos, hogy volt-e valóban műhiba vagy sem. Egy jó ügyvéd mindig rá tudja venni az esküdtszéket, hogy a beteg pártját fogja.
Jeffrey bólintott. Sajnos, ez igaz volt. – Szeretnék valamit kérni – mondta egy kis szünet után. – Nagyon bántana téged, ha kölcsönvenném ezeket a jegyzeteket? – mutatott a papírkötegre.
– A csudát – vágta rá Kelly. – Tégy úgy, ahogy tetszik! De miért érdekelnek ezek annyira?
– Azokra a kérdésekre emlékeztetnek, amelyek bennem is megfogalmazódtak a saját esetemmel kapcsolatban – nézett rá Jeffrey. – Volt néhány finom ellentmondás, amit sosem tudtam megmagyarázni. Meglepve látom, hogy ugyanazok az ellentmondások fordulnak elő Chris esetében is. A szennyező anyag gondolata az én fejemben meg sem fordult. Szeretném alaposan áttanulmányozni ezeket a jegyzeteket. Most még nem egészen nyilvánvaló számomra, hogy mire gondolt Chris. Ezenkívül – tette hozzá mosolyogva –, ha kölcsönkapom őket, jó ürügy lesz rá, hogy újból visszajöjjek.
– Egyáltalán nincs szükséged ehhez ürügyre – mosolygott Kelly. – Bármikor szívesen látlak.
Jeffrey nem sokkal a sütemény elfogyasztása után távozott. Kelly még kikísérte a kocsijához. Olyan korán vacsoráztak, hogy kint még világos volt. Jeffrey áradozva köszönte meg a rögtönzött vendéglátást. – El sem tudod képzelni, mennyire jól éreztem magam – mondta őszintén.
Miután bemászott a kocsijába, az elmaradhatatlan aktatáskájával, amelyben most már ott lapultak Chris jegyzetei is, Kelly bedugta a fejét az ablakon. – Emlékezz az ígéretedre! – figyelmeztette. – Ha bolondságokról kezdesz gondolkodni, azonnal keressél meg engem.
– Emlékezni fogok – biztosította Jeffrey. Nyugodt elégedettséggel hajtott haza. Ez a Kellyvel töltött néhány óra sokat javított a hangulatán. A mostani körülmények között azon csodálkozott, hogy képes volt ilyen normálisan viselkedni. De nem tagadhatta, hogy ez sokkal inkább Kelly lélektani bravúrja volt, mintsem az övé, Amikor az utolsó fordulóval bekanyarodott az utcájukba, utána kellett kapnia az aktatáskájának, mert majdnem leesett az ülésre. Amint rajta tartotta a kezét, eszébe jutott, mi minden van benne. Pipereholmik, alsóneműk, negyvenötezer dollár készpénz és egy halom jegyzet, amelyet egy öngyilkos írt a halála előtt.
Már nem számított rá, hogy a jegyzetekben talál valami fogódzót, azért valami halvány reménységet érzett, hogy a birtokában vannak. Talán Chris tapasztalataiból tanulhat valamit, amit ő maga nem vett észre.
És jóllehet sajnálta, hogy el kell búcsúznia Kellytől, mégis örült, hogy olyan korán hazaért. Úgy tervezte, még alaposabban áttanulmányozza Chris jegyzeteit, és a saját szakkönyveiben is utánaolvas néhány dolognak.

3
Kedd
1989. május 16.
19 óra 49 perc

Jeffrey hajszálnyival a garázsajtó előtt állt meg, kiszállt a kocsiból, és nyújtózkodott egyet. Érezte az óceán illatát. Minthogy egész Marblehead félszigetként nyúlt az Atlanti-óceánba, igazán közel volt a vízhez. Visszahajolva a kocsiba, Jeffrey maga felé húzta az aktatáskáját és egyetlen lendülettel kirántotta. Miután a kocsiajtót becsapta, elindult a bejárati lépcső irányába.
Amint baktatott fölfelé, egyszer csak megérintette a környező világ szépsége. Énekes madarak daloltak bolondul a ház előtti pázsit örökzöld fájának ágai közt és egy tengeri sirály kiáltozott a távolból. A rhododendronok sora tomboló színekkel virágzott a ház mentén. Minthogy Jeffrey az elmúlt hónapok folyamán a saját problémáival volt elfoglalva, teljesen érzéketlen maradt azzal a tündéri átalakulással szemben, ahogyan a kopár New England-i tél után beköszöntött a diadalmas tavasz. Ezt most érzékelte először ebben az évben. A fejében még a Kellynél tett látogatás kellemes emléke zsongott.
Amint Jeffrey odaért a bejárati ajtóhoz, eszébe jutott a bőröndje. Egy pillanatig habozott, aztán úgy döntött, hogy majd kiveszi később. Bedugta a kulcsot a zárba és belépett. Az előszobában Carol állt csípőre tett kézzel. Arckifejezése alapján Jeffreynek nem volt semmi kétsége, hogy a felesége dühös. Szívélyes fogadtatás! És milyen volta te napod, drágám? – gondolta Jeffrey gúnyosan. Letette az aktatáskáját.
– Mindjárt nyolc óra – mondta Carol leplezetlen ingerültséggel.
– Tudom, mennyi az idő.
– Hol voltál?
Jeffrey felakasztotta a kabátját. Bosszantotta Carol számonkérő stílusa. Talán fel kellett volna hívnia. A régi szép napokban megtette volna de most más idők jártak, amelyekről a legmerészebb jóakarattal sem lehetett azt állítani, hogy szép napok.
– Én sem kérdezem tőled, hol jártál – szólalt meg Jeffrey.
– Ha úgy látom, hogy nem érek haza este nyolc óráig, én mindig telefonálok – dühöngött Carol. – Ez csak egyszerű udvariasság.
– Akkor én nem vagyok udvarias ember – vágta rá Jeffrey. Túl fáradt volt ahhoz, hogy vitát kezdjen erről a témáról. Felkapta a táskáját, hogy egyenesen a szobájába menjen. Nem akart harcba szállni Carollal. De aztán földbe gyökerezett a lába. Egy nagydarab fickót pillantott meg, aki kényelmesen nekidőlt a konyhába vezető ajtó félfájának. Jeffrey egyetlen pillantással leltárba vette a lófarokfrizurát, a vászonruhát, a cowboycsizmát és a tetoválásokat. A férfi egyik fülében arany fülbevaló csillogott, és egy üveg Kronenbourg sört szorongatott a kezében.
Jeffrey kérdő pillantást vetett Carolra.
– Mialatt te isten tudja, hol voltál – kiabálta Carol –, ezzel
a disznóval voltam összezárva. És mindez miattad! Hol jártál?
Jeffrey tekintete ide-oda ugrált Carol és az idegen között. Fogalma sem volt róla, mi folyik itt. Az ismeretlen fickó kacsintott és elmosolyodott Carol barátságtalan jellemzésén, mintha bókot hallott volna.
– Én is szeretném tudni, hol volt, maga fenegyerek – szólalt meg az óriás –, mert azt már tudom, hol nem volt. – Húzott egyet a sörösüvegből és vigyorgott. Úgy viselkedett, mint aki kellemesen érzi magát.
– Ki ez az ember? – kérdezte hitetlenkedve Jeffrey a feleségétől.
– Devlin O'Shea – mutatkozott be az idegen. Ellökte magát az ajtófélfától és Carol mellé lépett.
– Én és a csinos kis hölgyemény órák óta várjuk magát. – Carol felé nyúlt, hogy megcsipkedje az arcát, de Carol félreütötte a kezét. – Dühös kis vadmacska – nevetett a férfi.
– Szeretném tudni, mi folyik itt – mondta fojtott hangon Jeffrey.
– Mr. O'Shea nem más, mint Michael Mosconi kedves követe – mondta dühösen Carol.
– Követe? – kérdezte Devlin. – Óh! Ez tetszik nekem! Olyan előkelő.
– Elmentél a bankba, Dudleyhoz? – kérdezte Carol, mintha Devlin ott sem lenne.
– Természetesen – válaszolta Jeffrey. Hirtelen rájött, miért van itt Devlin.
– És mi történt? – faggatta Carol.
– Igen! Mi történt? – visszhangozta Devlin. – Tudomásunkra jutott, hogy az ígéretével ellentétben nincs pénz a csekkszámláján. Ez sajnálatos dolog.
– Egy kis gond volt… – hebegte Jeffrey. Nem volt felkészülve erre a vallatásra.
– Miféle gond volt? – kérdezte Devlin. Előrelépett és a mutatóujjával erőszakosan kezdte taszigálni Jeffreyt a mellén. Érezte, hogy Jeffrey mellébeszél.
– Az adminisztráció – mondta Jeffrey, miközben igyekezett elhárítani Devlin döféseit. – A szokásos aktatologatás, ahogy ez már a bankokban megy.
– És mi van akkor, ha nem hiszem el? – érdeklődött Devlin, majd nyitott tenyérrel arcul csapta Jeffreyt.
Jeffrey odanyúlt a füléhez. Az ütés csípős és félelmetes volt. Csengett a füle.
– Maga nem tartózkodhat itt és nem bántalmazhat senkit – próbált erélyes lenni Jeffrey.
– Neeem? – kérdezte Devlin szándékosan magas hangon. Átvette a sörösüveget a jobb kezébe, aztán a ballal is adott egy tenyerest Jeffrey fejére. Mozdulata olyan gyors volt, hogy Jeffreynek nem maradt ideje a védekezésre. Nekitántorodott a falnak, azután rettegve egyenesedett ki a behemót előtt.
– Hadd emlékeztesselek valamire! – suttogta Devlin, lefelé bámulva Jeffreyre. – Te egy elítélt gonosztevő vagy, barátom, és pillanatnyilag csak azért nem rohadsz egy börtönben, mert olyan nagyvonalú volt veled szemben Mr. Mosconi.
– Carol! – kiáltotta Jeffrey. Düh és rémület kavargott benne. – Hívd a rendőrséget!
– Haha! – röhögött Devlin hátravetett fejjel. – Hívd a rendőrséget! – énekelte. – Ez gyönyörű, dokikám! Tényleg az! Aki mögött a törvény áll, az én vagyok és nem maga. Itt éppen én vagyok a… – Devlin megállt és visszanézett Carolra.
– Hé, tündérkém! Hogyan is neveztél?
– Követnek – bökte ki Carol abban a reményben, hogy lecsillapítja vele a férfit. Rémülten figyelte a jelenetet, de nem tudta, mit tegyen.
– Ahogy mondta. Követ vagyok – ismételte Devlin, visszafordulva Jeffreyhez. – Olyan követ vagyok, aki emlékezteti a Mr. Mosconival kötött megállapodására. A főnök kicsit nyűgös volt délután, miután hívta a bankot. Mi történt a pénzzel, dokikám, amiről azt állította, hogy rajta lesz a folyószámláján?
– A bank hibája volt – ismételte Jeffrey. Ha van Isten, akkor ez a húskolosszus nem fog belenézni az aktatáskájába, amelyet most is a kezében szorongatott. Ha meglátná a készpénzt, nem tagadhatná, hogy el akart szökni. – Csak néhány bürokratikus apróság maradt hátra. De a pénz rajta lesz a számlán holnap reggel. Minden papírt kitöltöttek már.
– Ugye, nem sóderol itt nekem? – kérdezte Devlin, miközben mutatóujjának körmét belenyomta Jeffrey orrának hegyébe. Jeffrey fájdalmában összerándult. Úgy érezte, mintha méh csípett volna bele az orrába.
– Biztosítottak róla, hogy már nem lesz több probléma – mondta tompán. Megtapogatta az orrát és ránézett az ujjaira. Azt várta, hogy vért lát, de tévedett.
– Szóval, a pénz ott lesz holnap reggel?
– Biztosan.
– No, akkor én azt hiszem, megyek is – mondta Devlin.
– Mondanom sem kell, hogy ha a pénz nem lesz ott, akkor visszajövök. – Devlin elfordult Jeffreytől és odalépett Carolhoz. Odanyújtotta neki a sört. – Köszi a nedűt, édesem!
Carol elvette a palackot. Devlin ismét tett egy olyan mozdulatot, hogy megcsipkedi a nő arcát. Carol megpróbálta pofon vágni, de a férfi megragadta a karját. – Maga tényleg olyan, mint egy vadmacska! – mondta nevetve. Carol kirántotta a karját a szorításból.
– Biztosan mindketten nagyon sajnálják, hogy távozom – intett Devlin az ajtóból: – Szívesen maradnék vacsorára, de történetesen találkozóm van néhány apácával a Rosalie étteremben – nevetett rekedten, miközben behúzta maga mögött az ajtót.
Néhány pillanatig sem Jeffrey, sem Carol nem mozdult. Hallották, amint egy kocsi elindul az utcában és elhajt. Carol törte meg először a csendet. – Mi történt a bankban? – Őrült dühös volt. – Miért nem utalták át neked a pénzt?
Jeffrey nem válaszolt. Csak bénultan nézte a feleségét. Teljesen megrendítette a Devlinnel való találkozás élménye. Harag és rémület töltötte el, de a mérleg nyelve inkább a rémület felé billent. Jeffrey legvadabb félelmeit testesítette meg Devlin, különösen, hogy megértette, védtelen ezzel az alakkal szemben, és nem kap oltalmat a törvénytől. Devlin éppen olyan alak volt, amilyennek elképzelte azokat, akik benépesítik a börtönöket. Igazából meg volt lepve, mert a férfi nem fenyegette meg azzal, hogy összetöri a csontjait. Ír hangzású neve ellenére olyan pofának látszott, mint akit egyenesen a maffia küldött.
– Válaszoljál! – makacskodott Carol. – Hol voltál?
Még mindig az aktatáskáját szorongatva, Jeffrey elindult a szobája felé. Egyedül akart maradni. Teljesen megszédült attól a hátborzongató látomástól, hogy minden börtön dugig van ilyen Devlinhez hasonló gengszterekkel.
Carol megragadta a karját. – Hozzád beszélek! – kiabálta.
Jeffrey megállt és lenézett Carol szorongató kezére. – Engedj el! – mondta határozott hangon.
– Addig nem, amíg el nem mondod, hol voltál!
– Engedj! – mondta Jeffrey fenyegetően.
Carol meggondolta magát és elengedte Jeffrey karját. A férfi megindult a szobája felé. Carol hirtelen mögé lépett. – Nem te vagy itt az egyetlen, akinek pattanásig feszülnek az idegei – kiáltotta utána. – Azt hiszem, megérdemlem, hogy valamiféle magyarázattal szolgáljál. Órákon át kellett szórakoztatnom ezt a vadállatot.
Jeffrey megállt az ajtónál. – Sajnálom – mondta. Ezzel tartozott a feleségének. Carol a nyomában volt.
– Azt hiszem, elég megértő voltam idáig – mondta panaszos hangon Carol. – És most tudni szeretném, mi történt a bankban. Dudley tegnap azt mondta, nem lesz semmi gond.
– Majd elmondom később – Jeffreynek szüksége volt pár percre, hogy lecsillapodjon.
– Azt akarom, hogy most mondd el! – toporzékolt Carol.
Jeffrey kinyitotta az ajtót és belépett a szobájába. Carol megpróbált utánanyomakodni, de Jeffrey az útját állta.
– Később! – mondta, és hangosabban, mint ahogy szerette volna. Becsukta az ajtót a felesége orra előtt.
Carol hallotta, amint kattan a zár. Csalódottan kezdett dörömbölni az ajtón, majd sírva fakadt. – Lehetetlen alak vagy! Nem tudom, miért akartam várni a válással. Ez a hála érte? – Szipogva belerúgott az ajtóba és leszaladt a hallon keresztül a szobájába.
Jeffrey ledobta az aktatáskáját az ágyára, aztán leroskadt mellé. Nem akarta ennyire feldühíteni Carolt, de nem tehetett róla. Hogyan magyarázhatta volna meg, hogy mi mindenen ment keresztül, amikor évek óta nem volt már köztük igazi kapcsolat? Tudta, hogy magyarázattal tartozik, de nem akarta a bizalmába avatni mindaddig, amíg nem döntött saját maga a jövőjéről. Ha megmondaná, hogy a pénz itt van nála, Carol ragaszkodna hozzá, hogy azonnal tegyék be a bankba. De Jeffreynek elsősorban időre volt szüksége, hogy gondolkozhasson. Nem először érzett hasonlót ennek a napnak a folyamán, és megint nem tudta, mit tegyen.
Mindenesetre felállt és kiment a fürdőszobába. Vizet engedett egy pohárba és ivás közben két kézzel markolta a poharat. Még mindig remegett az átélt izgalmaktól. Belenézett a tükörbe. Mély karcolás volt az orra hegyén, ahol Devlin megfricskázta. A két füle égővörös volt az ütésektől. Megborzongott, amint rágondolt, hogy mennyire védtelennek érezte magát a behemót előtt.
Jeffrey visszatért a hálószobába és megakadt a szeme az aktatáskán. Felpattintotta a zárakat, felhajtotta a fedelet és félrekotorta Chris Everson jegyzeteit. Szemügyre vette a szépen csomagolt százdolláros bankjegyeket és azon töprengett, bárcsak rajta maradt volna a gépen délután. Ha megtette volna, most már úton lenne Rióba, egy új élet felé. Bármi jobb lenne, mint amin eddig keresztülment és ami előtte áll. A kellemes percek Kellyvel, a remek vacsora, mind olyannak tűnt, mintha valaki mással történt volna.
Az órájára pillantva Jeffrey látta, hogy nem sokkal múlt nyolc. Az utolsó PanAm-gép este kilenc harminckor száll fel. Még elérheti, ha hamar elindul otthonról.
Visszaemlékezett rá, milyen rettenetesen érezte magát a gépen ezen a délutánon. Ki fogja bírni ezt a tortúrát? Visszament a fürdőszobába, hogy újból megvizsgálja égő füleit és megkarcolt orrát. Mire képes egy ilyen Devlin-féle alak, ha naphosszat össze vannak zárva egy cellában?
Jeffrey megfordult és visszament az aktatáskájáért. Lehajtotta a tetejét és lezárta. Brazíliába készült.

Amikor Devlin elhagyta a Rhodes-házat, el volt szánva, hogy eredeti tervének megfelelően a kikötőben bekap valami olasz ételt, aztán sörrel locsolja meg. De amikor elhagyott már három háztömböt, az ösztöne azt súgta, hogy húzódjon le az út jobb oldalára. Agyában újból végigpörgette azt a párbeszédet, amelyet a jóságos dokival folytatott. Attól a pillanattól kezdve, amikor Jeffrey a bankot kárhoztatta, mert nem érkezett meg a pénz a számlájára, Devlin tudta, hogy hazudik. De miért? Ezen kezdett most tűnődni. – Orvosok! – mormogta Devlin. – Mindig azt hiszik, hogy okosabbak bárki másnál.
Devlin megfordult a kocsival és visszahajtott azon az úton, amerről jött. Elgurult a Rhodes-ház mellett, miközben megpróbálta eldönteni, mitévő legyen. Egy háztömbbel arrébb másodszor is megfordult és újból elhaladt a ház mellett. Ezúttal szinte cammogott. Talált egy parkolóhelyet és beállt a járda mellé.
Úgy látta, hogy két választása van. Vagy visszamegy a Rhodes-házba, és megkérdezi a dokit, miért hazudott, vagy itt ül nyugodtan és vár egy darabig. Tudta, hogy ennek az embernek már megmutatta, hol lakik a jóisten. Ez is volt a szándéka. Azok az emberek, akik bűntudatot éreznek, gyakran úgy reagálnak az erőszakra, hogy valami oltári marhaságot csinálnak. Devlin úgy döntött, hogy kivárja Rhodest. Ha semmi sem történik egy órán belül, akkor elmegy, harap valamit, azután visszatér egy újabb látogatásra.
Kikapcsolta a motort és amennyire csak tudott, lehúzódott a kormánykerék mögé. Jeffrey Rhodesra gondolt. Kíváncsi lett volna, miért ítélték el a fickót. Mosconi erről nem beszélt. Devlin számára Rhodes nem látszott bűnözőtípusnak, még fehér köpenyes változatban sem.
Néhány szúnyog zavarta fel merengéséből Devlint. Minthogy felhúzta az ablakokat, a kocsiban egyre melegebb lett. Devlin megint latolgatni kezdte az esélyeit. Már éppen azon volt, hogy begyújtja a motort, amikor mozgást látott a garázs távoli sarkánál. – Nocsak, mi készül itt? – mondta csodálkozva és lehúzódott az ülésen.
Első pillantásra Devlin nem tudta megállapítani, hogy ki van ott, a férj, vagy a nő. Aztán Jeffrey kilépett a garázs sarka mellől, és nyílegyenesen a kocsija felé tartott. Aktatáskájával a kezében, meggörnyedve futott, mintha nem akarná, hogy bárki meglássa a házukból.
– Kezd érdekes lenni – suttogta Devlin. Ha sikerülne bebizonyítania, hogy a fickó megpróbált megszökni, ő viszont elkapná és börtönbe dugná, akkor biztos, hogy ezért valami nagy pénzt szakíthatna le.

Jeffrey nem csapta be a kocsiajtót, mert attól félt, hogy Carol meghallhatja. Kiengedte a kéziféket és hagyta, hogy a kocsi némán guruljon le a felhajtóról az utcára. Csak ott kapcsolta be a motort, és aztán gázt adott. Közben a nyakát nyújtogatta, hogy szemmel tartsa a házat, ameddig csak tudja, de Carol nem bukkant elő. Egy háztömbbel arrébb rendesen bezárta a kocsiajtót és bekapcsolta a biztonsági övet. Könnyebben sikerült lelépnie, mint gondolta.
A használtautó-telepekkel és tarka neonreklámokkal szegélyezett autópálya forgatagában Jeffrey kezdett lecsillapodni. Még egy kissé ki volt borulva Devlin látogatásától, de megnyugtató volt arra gondolnia, hogy hamarosan ezt az embert és a börtönfenyegetését messze maga mögött hagyja.
Amint közeledett a Logan Nemzetközi Repülőtérhez, megint az a kényelmetlen érzés kezdte hatalmába keríteni, mint ma reggel, de csak a fülét kellett megérintenie ahhoz, hogy megújítsa elhatározását. Ezúttal el volt szánva rá, hogy véghezviszi a dolgot, függetlenül attól, hogy lelkiismeret-furdalása van és hogy mennyire aggódik. Jeffreynek volt még néhány perc szabadideje, ezért odament a jegykezelő pulthoz, hogy a szolgálatos légikisasszony kicserélje a Rio de Janeiró-i jegyét. Azt tudta, hogy az indulási jegye még érvényes. Amint kiderült, az éjszakai repülés Rióba olcsóbb, mint a délutáni, ezért Jeffrey egy jelentős összeget visszakapott.
A jegyet a szájában tartva, egyik kezében a bőrönddel, másikban az aktatáskával sietett a biztonsági részleg felé. A jegy átíratása hosszabb időt vett igénybe, mint amire számított. Pedig ez olyan járat volt amit nem akart lekésni. Jeffrey egyenesen a röntgenkészülékhez ment és a szállítószalagra helyezte a bőröndjét. Éppen melléje akarta tenni az aktatáskáját, amikor valaki hátulról megragadta a gallérját.
– Vakációra megyünk, doktor úr? – kérdezte hamiskás mosollyal Devlin. Kikapta a repülőjegyet Jeffrey szájából. Bal kezével Jeffrey gallérját tartva, fellapozta a jegyblokkot és elolvasta az úti célt. Amikor meglátta, hogy Rio de Janeiro, széles mosollyal felkiáltott. – Pompás! – Már látta is magát az egyik játékasztalnál Las Vegasban. Biztos volt benne, hogy most nagy halom pénz üti a markát.
Jeffrey jegyét belegyömöszölte dzsekijének egyik zsebébe, majd a nadrágja hátsó zsebéből előhalászott egy bilincset. Néhány ember, aki Jeffrey mögött feltorlódott a röntgengépre várva, most ügyefogyottan állt és tátott szájjal figyelte a hihetetlen jelenetet.
A bilincs ismerős látványa kizökkentette bénult állapotából Jeffreyt. Egy gyors, váratlan mozdulattal széles ívben Devlin felé lendítette az aktatáskáját. Devlin éppen a bilincset próbálta kinyitni a szabad kezével, így nem vette észre a közeledő ütést.
A táska Devlin bal halántékának csapódott, éppen a füle fölött, így a férfi nekitántorodott a röntgengép oldalának. A bilincs csörömpölve hullt a földre.
Az ellenőrnő a röntgengép mögött felsikoltott. Az egyenruhás rendőr felnézett a Herald sportoldalából: Jeffrey nekiiramodott, és úgy futott, mint a nyúl, vissza a várócsarnokba, a jegykezelő pultok irányába. Devlin a fejéhez szorította a kezét, az ujjai közt vér szivárgott.
Jeffrey számára olyan volt ez, mint a terepfutás, miközben úgy cikázott az utasok között, hogy az egyiket elkerülte, a másikkal összeütközött. Amint a váróterem és az előcsarnok csatlakozásához ért, visszapillantott a biztonsági területre. Látta, amint Devlin az egyenruhás rendőrnek magyaráz, és feléje mutat. Mások is Jeffrey felé néztek, főként azok, akikbe beleütközött.
Jeffreyvel szemben egy mozgólépcső folyamatosan hozta föl egy szinttel mélyebbről az utasokat. Jeffrey odarohant, és elkezdett lefelé törtetni, félrelökdösve az útjában álló dühöngő utasokat a csomagjaikkal együtt. Lent, az érkezési szinten, nagy tömeg hullámzott, minthogy néhány gép nemrég szállt le. Jeffrey keresztülfúrta magát az újonnan érkezetteken, a lehető leggyorsabban megkerülte a csomagkiadó teret, és a fotocellás ajtókon át kirohant az utcára.
Lélegzet után kapkodva megállt a járdaszélen, és megpróbálta eldönteni, merre meneküljön tovább. Tisztában volt vele, hogy a reptérről azonnal el kell tűnnie. Csak az volt a kérdés, hogyan. Ott állt néhány taxi, de az utasok hosszú sorban várakoztak előttük. Jeffreynek nem volt ennyi ideje. Igaz, odarohanhatott volna a parkológarázsba a kocsijához, de valami azt súgta neki, hogy ez végzetes lenne. Devlin biztosan tudja, hol áll a kocsija. Valószínűleg a reptérig követte, máskülönben honnan tudta volna, hol találja meg.
Amint Jeffrey mérlegelte a lehetőségeket, a reptéri busz zörögve közeledett felé az úton. Jeffrey habozás nélkül kiugrott az úttestre, elállta az autóbusz útját, és vadul integetett felé.
A busz csikorogva fékezett. A vezető kinyitotta az ajtót. Amint Jeffrey felugrott, a vezető megszólalt: – Ember, maga vagy ostoba, vagy őrült, de remélem, hogy csak ostoba, mert utálom, ha egy flúgos van a kocsimon. – Hitetlenkedve csóválta meg a fejét, aztán rántott egyet a sebességváltón, és gázt adott.
Hogy az egyensúlyát megőrizze, Jeffrey megragadott a feje fölött egy kapaszkodót, és lehajolva kinézett az ablakon. Devlint és a rendőrt pillantotta meg, amint furakodnak a tömegen át a csomagkiadó szállítószalag mellett. Jeffrey alig akarta elhinni, hogy ekkora szerencséje volt. Egyikük sem vette észre, amint felszállt.
Jeffrey leült, és az aktatáskáját az ölébe tette. Még mindig zihálva lélegzett. A következő megálló a központi csarnok volt, ahonnan a Delta, az United és a TWA utasai indultak: Jeffrey fogta magát, és leszállt. A keresztező járműveket kerülgetve, a taxiállomás felé rohant. Az előbbihez hasonlóan itt is egy csomó ember várakozott.
Jeffrey egy pillanatig habozott és gondolatban végigfutott a lehetőségeken. Aztán minden bátorságát összeszedve, odasétált egyenesen a taxiirányítóhoz.
– Orvos vagyok, és azonnal szükségem van egy kocsira – mondta erélyesen, amennyire csak tőle telt. Jeffrey még vészhelyzetekben is húzódozott attól, hogy előnyöket szerezzen a foglalkozása révén.
A férfi, aki egy vonalas táblázatot és egy ceruzacsutkát tartott a kezében, tetőtől talpig végigmérte Jeffreyt. Szó nélkül a soron következő taxira mutatott. Amint Jeffrey bemászott az ülésre, a sorban állók közül néhányan morogni kezdtek.
Jeffrey becsapta a taxi ajtaját. A sofőr ránézett a visszapillantó tükörből. Fiatal fickó volt hosszú, szálkás hajjal. – Hová? – kérdezte.
Jeffrey összegörnyedt, és csak annyit vetett oda neki, hogy hajtson ki a reptérről. A taxis hátrafordult, és szemügyre vette Jeffreyt.
– Mondjon egy úti célt, jóember!
– Rendben! A belváros.
– Hová a belvárosba? – kérdezte a taxis kissé bosszúsan.
– Majd eldöntöm, ha odaérünk – mondta türelmetlenül Jeffrey, miközben hátrafordult, hogy kikukucskáljon a hátsó ablakon. – Csak menjen már!
– Jézusom! – morogta a sofőr, és döbbenten rázta a fejét. Kétszeresen is idegesítette, hogy ilyen rövid fuvarja lesz. Egyrészt legalább fél órát várt az állomáson, másrészt azt remélte, hogy olyan helyre kell mennie, mint mondjuk Weston. Mindennek a tetejébe az utasa valami lökött alak, vagy még rosszabb. Amikor a reptér végénél egy rendőrautó mellett hajtottak el, a fickó teljesen lefeküdt a hátsó ülésre. Még csak ez hiányzott: egy flúgos alak, aki éppen olajra lép.
Jeffrey lassan fölemelte a fejét, mert sejtette, hogy a taxi már messze maga mögött hagyta a járőrkocsit. Megfordult, és kikémlelt a hátsó ablakon. Úgy látszott, hogy nem követik, mert nem volt se szirénázás, se lámpavillogás. Megfordult, és a menetirányba nézett. Már leszállt az este. Előtte a kocsik hátsó lámpáinak tengere hullámzott. Jeffrey megpróbálta rendezni szétzilált gondolatait.
Helyesen cselekedett? Ösztönösen menekült el. Teljesen érthető, hogy megrémült Devlintől, de el kellett-e rohannia, különösen akkor, amikor ott volt a rendőr is?
Jeffreybe hirtelen belehasított, hogy Devlin elvette a jegyét, ami azt bizonyítja, hogy meg akart szökni a bíróság elől. Ez már elég ok arra, hogy börtönbe dugják. Milyen hatással lesz a szökési kísérlete a fellebbezési eljárásra? Nem vágyott rá, hogy ott legyen, amikor Randolph tudomást szerez erről.
Nem sokat tudott a törvény finom részleteiről, de egy dologgal tisztában volt, kapkodó, határozatlan cselekedeteivel mindent megtett azért, hogy gyanússá tegye magát. Most már szembe kell néznie egy teljesen új váddal vagy talán vádak sorával.
A taxi befúrta magát a Sumner alagútba. A forgalom aránylag gyér volt, így gyorsan haladtak előre. Jeffrey azon tűnődött, mi lenne, ha egyenesen a rendőrségre menne. Nem lenne jobb, ha önként jelentkezne, és beismerő vallomást tenne? Vagy talán az autóbusz-pályaudvarra kellene mennie, hogy elhagyja a várost? Arra is gondolt, hogy bérel egy kocsit, mert így szabadabban mozoghatna. De ezzel az volt a baj, hogy azok a kocsikölcsönző irodák, amelyek ebben az éjszakai órában nyitva tartanak, éppen a reptéren vannak.
Jeffrey teljesen elvesztette a fejét. Fogalma sem volt, mit tegyen: Bármilyen tervet gondolt ki, mindegyiknek megvolt a hátránya. Úgy érezte, kicsúszott a lába alól a talaj, és egyre mélyebben süllyed az ingoványba.

4
Kedd
1989. május 16.
21 óra 42 perc

– Van egy jó meg egy rossz hírem – mondta Devlin kedélyesen Michael Mosconinak. – Melyiket akarod először hallani? – Devlin az egyik reptéri telefonon beszélt a csomagkiadó részlegből a PanAm indulási oldala alatt. Jeffreyt keresve átfésülte már az egész épületet, de nem volt szerencséje. A rendőr elment, hogy riadóztassa a kollégáit a reptéren. Devlin azért hívta Michael Mosconit, hogy erősítést kérjen tőle. Devlint meglepte, hogy a doki milyen ügyesen csúszott ki a keze közül.
– Nem vagyok olyan hangulatban, hogy ezzel szórakozzak – mondta bosszúsan Mosconi. – Mondd el, amit akarsz, legyünk túl rajta!
– Lazíts egy kicsit! A jó hírt vagy a rosszat mondjam? – ugratta Devlin kedélyesen Mosconit, aki kitűnő alany volt erre.
– Legyen a jó hír – fújtatott Mosconi, csöndesen szitkozódva magában. – Ha már hír, legyen jó.
– Ez csak nézőpont kérdése – mondta vidáman Devlin: – Az a jó hír, hogy jössz nekem néhány dollárral. Percekkel ezelőtt kaptam el a jó dokit, amint föl akart szállni egy gépre, hogy Rio de Janeiróba menjen.
– Nem átverés? – kérdezte Mosconi.
– Nem átverés. Nálam van bizonyítéknak a repülőjegy.
– Ez óriási, Dev! – kiáltotta Mosconi izgatottan. – Atyaisten! Ennek az embernek az óvadéka ötszázezer dollár. Ettől tönkrementem volna. Hogy az ördögbe csináltad? Úgy értem, honnan tudtad, hogy meg akar lépni? Fogadd elismerésemet. Csodálatos vagy, Dev!
– Milyen jó, ha szeretik az embert – mondta Devlin. – De elfeledkeztél a rossz hírről – vigyorgott a hallgatóba, mert tudta, hogyan fog tombolni Mosconi pár pillanat múlva. Rövid szünet után Mosconi kinyögte: – Rendben van, mondd a rossz hírt!
– Pillanatnyilag nem tudom, hol van a jó doki. Felszívódott itt valahol Bostonban. Már a kezemben volt, de az a rohadt szemét megütött az aktatáskájával, mielőtt megbilincselhettem volna. Ezt azért nem vártam volna, hiszen mégis csak orvos meg minden.
– Meg kell találnod! – ordította Mosconi. – Hogy az istenbe bízhattam benned! Szeretném a falba verni a fejem.
– Elmagyaráztam a helyzetet a reptéri rendőrségnek – folytatta Devlin. – Így ők is keresni fogják. Az a gyanúm, hogy nem próbál meg újból elrepülni, legalábbis nem Loganról. Ja, és lefoglaltam a kocsiját.
– Ragaszkodom hozzá, hogy találd meg azt a fickót – mondta Mosconi fenyegetően. – Börtönbe akarom juttatni. Pronto. Hallasz engem, Devlin?
– Hallak, ember, de nem hallok egyetlen számot sem. Mit ajánlasz, ha behozom ezt a veszélyes bűnözőt?
– Na, ne tréfálj, Dev!
– Én nem tréfálok. A doktor talán nem olyan veszélyes, de szeretném tudni, mennyire komolyan veszed ezt az ügyet a fickóval kapcsolatban. A legjobb, ha nyíltan megmondod, mennyi üti a markomat.
– Kapd el, aztán beszélünk a számokról.
– Michael, minek nézel te engem, bolondnak?
Feszült csend állt be. Végül Devlin törte meg. – Azt hiszem, megyek, és bekapok valamit vacsorára, aztán megnézek egy show-műsort. Viszlát, haver!
– Várj! – szólt rá Michael. – Rendben van, megfelezem a tiszteletdíjat. Huszonötezer.
– A tiszteletdíj fele? – csodálkozott Devlin. – Kedves barátom, ez nem a szokásos százalék.
– Jó, de ez a fickó sem az a kimondott hidegvérű fegyveres gyilkos, akikkel általában dolgod van.
– Nem látom be, mi a különbség – mondta Devlin. – Ha bárki mással tárgyalsz, ragaszkodni fog a teljes tíz százalékhoz. Ez ötven lepedő. De tudod, mit? A régi barátságra való tekintettel megcsinálom negyven lepedőért, és te megtarthatsz tízet, amiért kitöltötted azokat a papírokat.
Mosconi nem szeretett veszíteni, de nem volt abban a helyzetben, hogy alkudozzon. – Rendben van, te gazember! – sziszegte. – De szeretném a doktort a legsötétebb börtön mélyén látni, mielőtt letiltják az óvadékot. Világos?
– Teljes figyelmemet az ügynek szentelem – mondta áhítatosan Devlin. – Különösen most, hogy ellenállhatatlanul bőkezű voltál. Időközben sikerült elérnem, hogy lezárják a városból kivezető utakat. A reptér egész területét ellenőrzik, de az autóbusz-pályaudvarok, a vasutak és a kocsikölcsönző ügynökségek még hátravannak.
– Majd felhívom az ügyeletes rendőr őrmestert – mondta Mosconi. – Ma éjjel Albert Norstadtnak kell szolgálatban lennie, úgyhogy nem lesz semmi probléma. Mit szándékozol tenni?
– Megfigyelés alá veszem a doki házát – magyarázta Devlin. – Az a tippem, hogy vagy ott bukkan fel, vagy telefonál a feleségének. Ha felhívja, akkor a nő biztosan odamegy, ahol a doki tartózkodik.
– Ha elkapod, úgy bánj vele, mintha egy tucat embert gyilkolt volna meg – biztatta Mosconi. – Ne bánj vele kesztyűs kézzel! És Dev, ne felejtsd el, hogy ez üzlet. Ebből a szempontból nemigen érdekel, hogy élve vagy halva hozod vissza…
– Ha gondoskodsz róla, hogy nem hagyhatja el a várost, akkor én elkapom. Ha valami gond van a rendőrséggel, a kocsitelefonomon hívni tudsz.

Jeffrey taxisofőrjének hangulata olyan mértékben javult, ahogyan egyre magasabbra ugrott a viteldíj összege a taxiórán. Minthogy Jeffrey képtelen volt eldönteni, hová menjen, hagyta, hogy a sofőr céltalanul bolyongjon Bostonban. Amikor már harmadszor húztak el a Boston Garden szélénél, a taxióra 30 dollárra ugrott. Jeffrey félt hazamenni. Biztos volt benne, hogy Devlin a házukban fogja keresni. Voltaképpen sehová sem mert menni: Félt attól, hogy egy autóbusz- vagy vonatpályaudvarra irányítsa a taxit, mert attól tartott, hogy a hatóság már riasztotta ezeket a helyeket. Annyit tudott, hogy biztosan valamennyi rendőr őt keresi egész Bostonban.
Jeffrey arra gondolt, fel kellene hívnia Randolphot, hogy kipuhatolja, mit tud tenni az ügyvéd – ha tud egyáltalán tenni valamit –, hogy visszaállítsa a repülőtéri jelenet előtti állapotot. Jeffrey nem volt derűlátó, de ezt a lehetőséget nem hagyhatta számításon kívül. Ugyanakkor elhatározta, hogy beköltözik egy olyan szállodába, amely nem éppen a luxus kategóriába tartozik. A háza után bizonyára az előkelőbb szállodák következnek, ahol Devlin keresni fogja őt.
Jeffrey előrehajolt, és megkopogtatta a plexi üvegfalat, amely elválasztotta a sofőrtől. Arról érdeklődött, hogy tudna-e valami olcsóbb szállodát. A taxis egy pillanatig gondolkodott. – Hát ott van a Plymouth Hotel.
A Plymouth óriási motel volt. – Valami kevésbé ismert kellene. Nem bánom, ha kicsit kopott. Valami külvárosi szállót keresek, ami nincs szem előtt.
– Akkor ez az Essex lesz – vágta rá a sofőr.
– És az hol van? – kérdezte Jeffrey.
– Nem az élet napos oldalán – mondta sejtelmesen a sofőr. A visszapillantó tükörből Jeffreyre nézett, hogy felcsillan-e a férfi szemében a felismerés szikrája. Az Essex sokkal inkább piszkos éjjeli menedékhelyhez, mint szállodához hasonlított. Főként a környék éjszakai pillangói látogatták.
– Ez amolyan alacsony kategóriájú szálloda? – érdeklődött Jeffrey.
– Olyan alacsony, hogy ennél mélyebbre nem is süllyedhet az ember.
– Remekül hangzik – mondta Jeffrey. – Gyerünk oda! – Visszacsúszott az ülésre. Az a tény, hogy sohasem hallotta az Essex nevét, igen biztatónak tűnt, minthogy csaknem húsz éve lakott Bostonban, éppen azóta, hogy az orvosi egyetemre kezdett járni.
A sofőr lekanyarodott az Arlington utcáról a Boylstonra, aztán elindult a külváros felé. Ott már a kép teljesen megváltozott. A Boston Garden kellemes környezetével ellentétben itt elhagyott épületek, pornóboltok és szeméttel borított utcák sorakoztak. A sikátorokban hajléktalanok tébláboltak vagy a házak lépcsőin hevertek összegubózva. Amikor a taxis megállt az egyik közlekedési lámpánál, hogy megvárja a zöld jelzést, egy pattanásos arcú lány, valami szemtelenül rövid miniszoknyában, a szemével intett Jeffrey felé. Nem lehetett több tizenöt évesnél.
Az Essex Hotel homlokzatán a vörös neonfeliratból érdekes módon csak annyit lehetett elolvasni, hogy SEX EL, a többi betű kiégett. Amikor Jeffrey meglátta, micsoda lerobbant környékre került, egy pillanatra megingott. Taxijának biztonságos mélyéről az ablakon át kikandikálva óvatosan vizsgálgatta a szálloda piszkos téglahomlokzatát. Az, hogy kopott, túlságosan finom jelző lett volna rá. Egy részeg alak, aki egy barna bolti papírzacskóba csomagolva szorongatta borosüvegét, tántorogva haladt lefelé a bejárati lépcső jobb oldalán.
– Olcsót akart – szabadkozott a taxis. – Ez aztán olcsó.
Jeffrey odaadott neki egy százdollárost az aktatáskájából.
– Nincs kisebb pénze?
Jeffrey megrázta a fejét. – Nincs negyvenkét dollárom.
A taxis felsóhajtott, és szemtelenül körülményes szertartásossággal adta vissza Jeffreynek a visszajáró pénzt. Jeffrey arra gondolt, hogy jobb, ha nem hagy maga mögött nyomravezetőnek egy dühös taxist, ezért tíz dollár borravalót adott neki. A sofőr megköszönte, és még jó éjszakát is kívánt, mielőtt elhajtott.
Jeffrey újból szemügyre vette a szállodát. Az épülettől jobbra üres ház állt, ablakai, a földszinti sort kivéve, rétegelt lemezzel voltak beszögelve. A földszinti helyiségeket zálogház és szexvideó bolt foglalta el. A szállodától balra lévő irodaépület ugyanolyan siralmas állapotban volt, mint maga az Essex. Az irodaépületen túl italbolt terpeszkedett, ennek az ablakai olyan vastag rácsokkal voltak megerősítve, mintha ostromra váró erőd volna. Az italbolton túl egy üres telken bontásból származó törött téglák hevertek szanaszét. Jeffrey tudta, hogy őmaga teljesen kirí ebből a környezetből, ezért szorosan megmarkolta aktatáskájának fogóját, felmászott a lépcsőkön, és belépett az Essex Hotelbe.
A szálloda belül ugyanolyan vigasztalan volt, mint kívül. Az előcsarnok bútorzata mindössze egy kopott kanapéból és fél tucat összehajtható, fémvázas székből állt. Az egyetlen dísz a falon egy csupasz pénzbedobós telefon volt. A háttérben felvonó is látható volt, de az ajtaján tábla hirdette: NEM MŰKÖDIK: A lift mellett olyan ajtó vezetett a lépcsőházba, amelynek ablaknyílását fémbetétes üveg védte. Jeffrey szorongva lépett oda a szállodai portáspulthoz.
A pult mögül egy hatvan év körüli, elhanyagolt külsejű férfi mérte végig gyanakodva Jeffreyt. Csak kábítószer-ügynökök jöttek az Essexbe aktatáskával. A portás éppen kisképernyős fekete-fehér tévét nézett, amelyen régimódi szarvantenna állt. A férfi haja kócos volt, és legalább háromnapos borosta feketéllett az arcán. Nyakkendőt viselt, de az meg volt lazítva az inggallérja körül, és az alsó harmadát zsírpecsétek tarkították.
– Segíthetek? – kérdezte kelletlenül. Látszott rajta, hogy a segítség lenne a legutolsó dolog, amit el lehetne várni tőle.
Jeffrey bólintott. – Szeretnék egy szobát.
– Van foglalva előre? – kérdezte a férfi.
Jeffrey nem akart hinni a fülének, hogy a férfi komolyan beszél. Szobafoglalás ilyen garniszállóban? De nem akarta megbántani, ezért belement a játékba.
– Nincs foglalva – mondta neki.
– Tíz dollár egy órára, vagy huszonöt egy éjszakára – mondta a férfi.
– Mennyi lesz két éjszakára? – kérdezte Jeffrey zavartan.
A férfi vállat vont. – Ötven dollár, plusz az adó.
Jeffrey így írta alá a bejelentő könyvét: Richard Bard. Odaadta a portásnak a taxistól visszakapott ötvendollárost, hozzátett ötöt és a pénztárcájából kihalászott még néhány dollárt. A férfi átadott neki egy kulcsot, amelyen láncon függött egy fémlemez, belevésve egy 4F jelzés. Jeffrey a lépcsőházban fedezte föl az első és egyetlen jelét annak, hogy az épület valamikor jobb napokat látott. A lépcsőfokokat fehér márvány borította, amely azonban már régen bepiszkolódott és letöredezett. A kovácsoltvas korlátot indázó virágok és levélfüzérek díszítették.
Jeffrey utcai szobát kapott. Amikor kinyitotta az ajtót, a szoba vérvörös színben derengett, mert a bejárat fölötti hibás neonfeliratból olyan erős fény áradt, négy emelettel lejjebb. Felgyújtva a lámpát, Jeffrey szemügyre vette új otthonát. A fal ősidők óta nem volt festve. Ami festék maradt rajta, az is málladozott, és tele volt karcolással, így nehéz volt megállapítani, milyen lehetett az eredeti színe. Talán valahol a szürke és a zöld közötti tartományban volt. A bútorzat szegényes volt. Egy magányos ágy, egy éjjeliszekrény bura nélküli lámpával, egy kártyaasztal és egyetlen faszék árválkodott a szobában. Az ágytakarót piszkoszöld foltok szegélyezték: A fürdőszobába vékony deszkaajtó vezetett.
Jeffrey egy pillanatig habozott, hogy belépjen-e, de nem volt más választása. Elhatározta, hogy ezt a szükségállapotot megpróbálja a lehető legkellemesebbé tenni a maga számára, legalábbis átmenetileg. A küszöbön átlépve becsukta maga mögött az ajtót és kulcsra zárta. Rettenetesen magányosnak érezte magát. Ennél mélyebbre már nem süllyedhetett.
Előbb ült az ágyon, aztán keresztbe feküdt rajta, miközben a lábával a padlóra támaszkodott. Nem is volt tudatában annak, hogy mennyire fáradt, amíg a háta hozzá nem ért a matrachoz. Legszívesebben rögtön felkuporodott volna az ágyra, hogy néhány órát pihenjen, és ezalatt mindent elfelejtsen, de tudta, hogy most nincs idő a szundikálásra. Ki kell dolgoznia valamilyen stratégiát, egy tervet. De mindenekelőtt le kell bonyolítani néhány telefont.
Minthogy nem volt telefon az ócska hotelszobában, Jeffreynek le kellett mennie a hallba, hogy készüléket találjon. Magával vitte az aktatáskáját, mert még egy-két percre sem merte őrizetlenül hagyni. Lent a portás éppen elment valamiért, így Jeffrey zavartalanul tudta használni a telefont. Először Randolph Binghamot hívta fel. Amíg várt, hogy kicsengjen a hívás, a bejárati ajtón át belibegett a pattanásos arcú lány, akit a taxiablakból látott. Egy ideges kinézetű, kopasz férfi társaságában volt, akinek a kabáthajtókáján bazári jelvény hirdette: "Szia! Én Harry vagyok." Nyilvánvalóan olyan fickó volt, aki az életveszély borzongató érzését kereste. Jeffrey hátat fordított a portáspultnál folyó ügyletnek. Randolph a jól ismert arisztokratikus hanghordozásával szólt bele a telefonba.
– Gondban vagyok – kezdte Jeffrey anélkül, hogy bemutatkozott volna. Randolph persze azonnal felismerte a hangját. Jeffrey néhány tőmondattal tájékoztatta Randolphot az eseményekről. Nem hagyott ki semmit, beleértve azt is, hogyan ütötte meg Devlint az aktatáskájával egy rendőr szeme láttára, és hogyan vették üldözőbe a repülőtéri várócsarnokokon keresztül.
– Jóságos ég! – Ez volt minden, amit Randolph mondani tudott, amikor Jeffrey befejezte. Aztán csaknem dühösen hozzátette. – Azt tudja, hogy ez nem tesz jót a fellebbezésének. És amikor az ítéletre kerül sor, azt is befolyásolni fogja.
– Tudom – mondta Jeffrey –, ezt magam is kitalálhattam. De nem azért hívtam fel, hogy elmesélje nekem, mekkora bajban vagyok. Erre magamtól is rájöttem mindenféle áldásos ügyvédi tevékenység nélkül. Arra vagyok kíváncsi, hogy miben tud segíteni.
– Nos, mielőtt bármihez hozzákezdek, jelentkeznie kell a rendőrségen.
– De…
– Semmi de! A bíróság szempontjából már most is rendkívül veszélyes helyzetbe sodorta magát.
– És ha önként jelentkezem? Nem fogja a bíróság véglegesen visszavonni az ideiglenes szabadlábra helyezésemet?
– Jeffrey, magának nincs választása. Azzal, hogy megpróbált megszökni az országból, nem erősítette meg a bíróság bizalmát maga iránt. – Randolph folytatni akarta, de Jeffrey közbevágott.
– Sajnálom, de nem vagyok rá felkészülve, hogy börtönbe menjek. Nem vagyok hajlandó rá. Semmilyen körülmények között. Kérem, tegyen meg mindent, ami csak lehetséges! Még felhívom. – Jeffrey lecsapta a kagylót. Nem tudta hibáztatni Randolphot a tanácsáért. Bizonyos szempontból ez olyan volt, mint a gyógyítás: néha a beteg hallani sem akar a doktor által javasolt kezelésről.
Kezét még mindig a készüléken tartva, Jeffrey visszafordult a portásfülke felé, hogy lássa, nem hallgatta-e valaki a beszélgetést. A fiatal miniszoknyás lány és kuncsaftja már rég felment az emeletre, a portás pedig valósággal odaragadt a kis tévé képernyőjéhez. Egy másik férfi, aki hetven év körülinek látszott, ott ült az ócska kanapén, és egy magazint lapozgatott.
Jeffrey újabb pénzérmét dobott a telefonba, és az otthoni számát hívta.
– Hol vagy most? – támadt rá Carol, amint Jeffrey valami üdvözlésfélét motyogott.
– Bostonban – válaszolta. Nem állt szándékában, hogy ennél többet áruljon el, de úgy érezte, ennyivel tartozik a feleségének. Tudta, hogy tombolni fog, amiért szó nélkül hagyta el a házat, de figyelmeztetni akarta arra a lehetőségre, hogy Devlin visszatérhet. És azt is szerette volna, ha Carol elhozza a kocsiját a reptérről. Ezenkívül nem várt már semmiféle együttérzést. Rá is zúdult Carol minden dühe.
– Miért nem mondtad meg, hogy elköltözöl a házból? – kiabálta. – Türelmes voltam, melletted álltam ezekben a hónapokban, és ez a köszönet. Tűvé tettem érted az egész házat, mielőtt rájöttem, hogy nincs ott a kocsid.
– Éppen a kocsiról akarok veled beszélni – kezdte Jeffrey.
– Nem érdekel a kocsid! – kiabálta a nő.
– Carol, hallgass meg! – ordított rá Jeffrey. Amikor megérezte, hogy végre ő is szóhoz juthat, lehalkította a hangját, és tölcsért formált a kezével a mikrofon körül. – A kocsim a repülőtéren van a központi parkolóban. A parkolójegyet a hamutartóba tettem.
– El akarod veszíteni az óvadékot? – kérdezte Carol hitetlenkedve. – Elveszítjük a házunkat, a jelzálogot! Én abban a hiszemben írtam alá, hogy…
– Vannak sokkal fontosabb dolgok is, mint a ház – kiabálta Jeffrey magából kikelve, majd újból lehalkította a hangját. – Máskülönben a nyaralót nem terheli jelzálogkölcsön. A tiéd lehet, ha a pénz miatt aggódsz.
– Még nem válaszoltál – makacskodott Carol. – Az a szándékod, hogy veszni hagyod az óvadékot?
– Nem tudom – sóhajtott Jeffrey. Tényleg nem tudta. Ez volt az igazság. Még nem volt rá ideje, hogy végiggondolja a dolgokat. – Nézd, a kocsi ott van a második szinten! Ha kell neked, jó, ha nem, akkor is jó,
– Beszélni akarok veled a válásról is – mondta Carol. – Elég sokáig vártunk vele. Amennyire együttérzek veled a bajban, és tényleg így van, annyira szeretném rendbe hozni végre a saját életemet is.
– Még visszahívlak – mondta Jeffrey zavartan. Aztán a helyére tette a kagylót.
Szomorúan ingatta a fejét. Vissza sem tudott emlékezni, mikor volt valami melegség Carol, és ő közötte. A halódó kapcsolatok olyan szomorúak. Miközben ő szökésben van, Carol csak a vagyon és a válás miatt tud aggódni. Hát hozza csak rendbe a saját életét! Se így, se úgy nem mehet ez már sokáig. Jobb lesz Carolnak, ha megszabadul tőle.
A telefonra pillantott. Szerette volna felhívni Kellyt. De mit mondjon? Beismerje, hogy megpróbált elmenekülni, de nem sikerült neki? Jeffrey zavarban volt, és kétségek közt hánykolódott.
Fölvette az aktatáskáját, és átvágott az előcsarnokon, miközben szándékosan kerülte, hogy rápillantson a két ember valamelyikére.
Még magányosabbnak érezte magát, mint azelőtt, amint a piszkos csigalépcsőn felmászott négy emeletet, és visszatért lehangoló szobájába. Állt a vörös neon fényében fürdő ablaknál, és törte a fejét, mit kellene tennie. Mennyire szerette volna felhívni Kellyt, de nem tehette. Túlságosan zavarban volt. Odalépett az ágyhoz, és azon tűnődött, tudna-e aludni: Valamit csak csinálnia kell. Pillantása az aktatáskára tévedt.

5
Kedd
1989. május 16.
22 óra 51 perc

A szobában az egyetlen fény a televízió villódzó képernyője volt. A komódon a tévé mellett egy negyvenötös kaliberű pisztoly és fél tucat Marcaine-ampulla villogott a szórt fényben. A képernyőn három jamaicai fickó állt egy szűk szállodai szobában, és mind a hárman láthatóan idegesek voltak. Mindegyikük egy AK 47-es automata gépfegyvert szorongatott. Közülük a legbozontosabb fejű az órájára pillantott. Homlokukon izzadságcseppek gyöngyöztek. A jamaicaiak nyilvánvaló feszültségét élesen ellenpontozta az a zakatoló reggae-ritmus, amely az éjjeliszekrényen álló rádióból áradt szét a szobában. Aztán kivágódott az ajtó.
Crockett lépett be elsőnek, kezében kilenc milliméteres automata pisztollyal, amelynek csöve a mennyezet felé irányult. Aztán gyors, macskaszerű ugrással előrelendült, a fegyver csövét az első jamaicai mellének szorította, és egy halálos golyót eresztett bele némán. Crockett második lövedéke a második embert terítette le, miközben Tubbs még idejében feltűnt az ajtóban, hogy elintézze a harmadikat. Mindez egyetlen szempillantás alatt játszódott le.
Crackett intett a fejével. A szokásos öltözék volt rajta. Armani-féle drága farmerszerelés a könnyű pamut pólóing fölött. – Jó volt az időzítés, Tubbs – mondta. – A harmadik stricit már nehezen tudtam volna átlyukasztani.
Amint feltűnt a zárólista a tévéképernyőn, Trent Harding diadalmasan kiáltott fel: – Jól van, fiúk! – A tévéerőszak izgató hatással volt Trentre. Olyan vad energiával töltötte fel, amelytől meg kellett szabadulnia. Elképzelte magát, amint különféle fickók mellébe golyókat ereszt, ahogyan Don Johnson tette rendszeresen. Trent néha arra gondolt, hogy a rendfentartó erőhöz kellett volna mennie. Bárcsak a katonai rendőrséget választotta volna, amikor jelentkezett a haditengerészethez. De ehelyett úgy határozott, hogy egészségügyi katona lesz. Ez tetszett neki. Kihívás volt a számára, és nagyon sokat tanult közben. Mielőtt a haditengerészethez került, sohasem jutott az eszébe, hogy szanitéc legyen. Akkor gondolt rá először, amikor egy beszélgetés fültanúja volt az alapkiképzés idején. Izgalmasan vonzónak találta, hogy sebesülteket lásson el, tetszett neki, hogy a bajtársai hozzá jönnek segítségért, és meg is tudja mondani nekik, mit tegyenek.
Trent felkelt a kanapéról, és a nappaliból kisétált a konyhába. Kényelmes lakosztály volt egy hálószobával és két fürdőszobával. Szerezhetett volna jobbat is, de tetszett neki ez a kégli. Egy négyemeletes épület legfelső szintjén élt a Beacon Hill hátsó oldalán. A hálószoba és a nappali ablakai a Garden utcára néztek. A konyha és a nagyobbik fürdőszoba egy belső udvarból kapta a fényt.
Trent előhúzott a hűtőszekrényből egy Amstel világost, lepattintotta a tetejét, és jó mélyet húzott belőle. Arra gondolt, hogy a sör kicsit lecsillapítja. Aggódva és idegesen várta mindig a Miami Vice óráját. Még az ismétlések is annyira felizgatták, hogy azonnal le akart rohanni valamelyik közeli bárba, hogy behúzzon valakinek egyet. A Cambridge utca mentén aztán talált is rendszeresen egy vagy két homokost, és ezeket alaposan helybenhagyta.
Trent olyan fickónak látszott, aki keresi a bajt, és meg is találta néhányszor. Huszonnyolc éves, keménykötésű, izmos férfi volt, kiszőkített haját vízszintesre nyírt, áramvonalas frizurában hordta. Kristálykék szemének metsző pillantását csak kiemelte az a forradás, amely a bal szemétől a füléig húzódott. A sebet még akkor szerezte, amikor San Diegóban egy kocsmai verekedés során a törött sörösüveg rosszabbik végével találkozott. A dolgot megúszta néhány öltéssel, de a másik fickónak az arcát teljesen át kellett szabni. A cimbora ott követte el a hibát, hogy megmondta, tetszik neki Trent feneke. Trentet még most is elfogta a harctéri idegesség, ha erre az esetre gondolt. Micsoda állat volt az a homokos kripli.
Trent visszament a hálószobába, és letette a sörösüveget a tévé tetejére. Felkapta a 0,45-ös katonai pisztolyt, amelyet amfetaminért kapott ajándékba egy tengerésztől. A fegyver kellemesen simult bele lapátnyi tenyerébe. Aztán a pisztolyt két kézzel megragadva, nyújtott karral és merev könyökkel megcélozta a tévéképernyőt, majd hirtelen megpördült, így a fegyver csöve a nyitott ablakon kifelé nézett.
Szemben az utca túloldalán egy asszony éppen hálószobájának ablakát nyitotta ki. – Nincs szerencséd, bébi – suttogta Trent. Gondosan megcélozta a női testet, aztán lassan meghúzta a fegyver hideg acélravaszát.
Amikor kattant az elsütőbillentyű, Trent felkiáltott: "Paff!", és úgy tett, mintha a visszarúgó fegyver a levegőbe lendítené a karját. Elmosolyodott. Kilyukaszthatta volna az asszony bőrét, ha lett volna töltény a tárban.
A pisztolyt a tévére tette és a komódról felkapott egy Marcaine-os üvegcsét. Fél kézzel a levegőbe dobálta az ampullát, majd jeges nyugalommal kiment a konyhába, ahol a kellékek rejtekhelye volt. Először is el kellett távolítania az üvegeket arról a polcról, amely a konyhaszekrénynek a hűtőszekrény melletti rekeszét osztotta vízszintesen két részre. Aztán óvatosan kiemelte a rétegelt lemezes hátlapot, amely a titkos üreget takarta, azt a keskeny teret, amely a konyhaszekrény rekeszének hátsó fele és a külső fal között húzódott. Kivette a sárga folyadékkal töltött ampullát és egy sor 18-as méretű injekciós fecskendőt. Az ampullát egy kolumbiai fickótól kapta Miamiban. Az injekciós fecskendőből annyit szerzett, amennyit akart, elvégre kórházban dolgozott. A két fiolát és a fecskendőket markolva, visszatért a hálószobájába azzal a propánégővel együtt, amelyet a konyhai mosogató alól húzott ki.
Kinyúlt a sörért, és még egyet kortyolt belőle. A propánégőt egy kis háromlábú állványra helyezte, amelyet összehajtva tartott az ágya alatt. Kivett egy cigarettát a tévé melletti csomagból, és rágyújtott.
Mélyet szívott belőle, aztán meggyújtotta vele a propánégőt. Most kivett egy 18-as fecskendőt. Miután felszívott egy parányi mennyiséget a sárga folyadékból, a tű hegyét vörös izzásig melegítette. A tű hegyét a lángban tartva, fölvette a Marcaine-os fiolát, és addig melegítette a tetejét, amíg nem kezdett az is vörösben játszani. Aztán gyors, határozott mozdulattal átdöfte a forró tűt az olvadt üvegen, és befecskendezett egy cseppet a sárga folyadékból. Következett a művelet legkritikusabb része. Miután kihúzta a tűt Trent úgy kezdte pörgeti a fiolát, hogy a teteje a láng legforróbb részébe nyúljon. Csak néhány másodpercig tartotta így, de ez épp elég volt ahhoz, hogy a lyukasztás helye összeolvadjon.
Megállás nélkül pörgette a fiolát azután is, hogy kihúzta a lángból. Csak akkor állt le, amikor az üveg eléggé kihűlt.
– A francba! – kiáltott fel, amint észrevette, hogy hirtelen megjelent a fiola végén egy apró bemélyedés. Bár gyakorlatilag láthatatlan volt, Trent nem kockáztatott meg ilyen hibát. Ha valaki alaposan megvizsgálná, biztosan kiselejtezné, vagy ami még rosszabb, valami éber alak gyanút foghatna. Trent undorral dobta a szemétkosárba a fiolát.
– A fene egye meg! – dühöngött, amint fölmarkolt egy másik Marcaine-os fiolát. Újból meg kell próbálni. Amint megismételte a műveletet, egyre idegesebb lett, és éktelenül káromkodott, amikor már harmadszorra is kudarcot vallott. Végül a negyedik nekifutásra a lyukasztási pont tökéletesen összezárult. A domború csúcs megtartotta sima félgömb alakját.
Trent a fény felé tartva gondosan megvizsgálta az ampullát. Csaknem tökéletes volt. Még meg tudta állapítani, hogy az üveget átlyukasztották, de ehhez rendkívül alaposan kellett megvizsgálnia. Arra gondolt, hogy ez az egyik legjobb darab, amit valaha csinált. Nagy megelégedéssel töltötte el, hogy mesterfokon tudja végrehajtani ezt a nehéz műveletet. Amikor évekkel ezelőtt eszébe jutott, fogalma sem volt róla, meg lehet-e csinálni. Akkor még órákba telt, amihez most néhány percre volt szüksége.
Amikor Trent befejezte a munkát, visszarakta a rejtekhelyre a sárga folyadékos fiolát, a 0,45-ös pisztolyt és a maradék Marcaine-ampullákat. Visszahelyezte a konyhaszekrény hamis hátlapját, és a helyükre tette az üvegtárgyakat. Felvette a Marcaine-os fiolát, és alaposan összerázta. A sárga folyadékcsepp elég hosszú idő alatt oldódott fel. Megfordította az ampullát, hogy ellenőrizze, nem szivárog-e. De a szúrás helye a várakozásnak megfelelő volt. Légmentesen zárt.
Trent vidáman gondolt arra a felfordulásra, amelyet a fiolája fog okozni nemsokára a St. Josephs Kórház műtőjében. Elsősorban a méltóságos doktor urakon nevetett, ahogyan kitöltheti a bosszúját ezen a gőgös társaságon. Legmerészebb álmaiban sem képzelhetett magának ennél nagyobb elégtételt.
Trent gyűlölte az orvosokat. Úgy viselkednek, mintha mindent tudnának, holott legtöbbjük a valóságban meg sem tudja különböztetni a citromot a lószartól, különösen a haditengerészetnél. Rendszerint kétszer annyit tudott, mint az orvos, aki mellett dolgozott, mégis engedelmeskednie kellett a parancsainak. Trent különösen azt a disznó orvost gyűlölte a tengerészetnél, aki feljelentette, mert zsebre vágott néhány doboz amfetamint. Micsoda álszent dög volt. Mindenki tudta, hogy az orvosok évek óta megfújnak különféle gyógyszereket, műszereket és mindent, ami a kezük ügyébe kerül. Aztán ott volt az a perverz doktor, aki panaszt tett Trent parancsnokának beosztottja állítólagos homoszexuális viselkedéséről. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Ahelyett, hogy alávetette volna magát néhány ostoba bírósági tárgyalásnak vagy valami hasonló szemétségnek, amit ezek terveztek, Trent végül lelépett.
Annyi haszna volt legalább a hadseregből, hogy tökéletes kiképzést kapott. Nem okozott gondot, hogy ápolói állást találjon. Az általános nővérhiányban kiderült, hogy ott dolgozhat, ahol csak akar. Minden kórházban két kézzel kaptak utána, különösen azért, mert szeretett dolgozni a műtőben, és gyakorlata volt ezen a területen a haditengerészetnél betöltött munkaköre révén.
Civil kórházban csak azért volt nehezebb dolga – leszámítva az orvosokat –, mert baj volt a nővérek nagy részével. Némelyikük semmivel sem volt jobb az orvosoknál. Különösen a főnővérek. Mindig olyasmit próbáltak neki megmagyarázni, amit már tudott. Annyira azért nem találta őket idegesítőnek, mint az orvosokat. Végül is a doktorok voltak azok, akik összeesküvést szőttek ellene, hogy korlátozzák önállóságát, holott a tengerészetnél a rutinszerű kórházi gyakorlatban éppen ezt az önállóságot várták el tőle.
Trent fehér kórházi köpenye a lakás bejárati szekrényében lógott, ennek a zsebébe csúsztatta a hamis Marcaine-os ampullát. Az orvosokra gondolva elsősorban dr. Doherty jutott az eszébe. Dühében összeszorította a fogát, amint megjelent előtte a férfi képe. De ez nem volt elég. Trent nem bírt magával. Olyan erővel vágta be a szekrényajtót, hogy beleremegett az egész ház. Doherty, az egyik aneszteziológus, éppen ma vette magának a bátorságot, hogy kritizálja Trentet néhány nővér előtt. Doherty azt kifogásolta, hogy hanyag sterilitással dolgozik. És ezt az az idióta mondta, aki még a műtőssapkáját meg a maszkját sem tudja rendesen föltenni. Az esetek felében Doherty még az orrát sem takarta el. Trent dühöngött.
– Remélem, Doherty kapja az ampullát – gondolta magában. Sajnos, semmilyen mód nem volt rá, hogy biztosan Dohertynek jusson a manipulált ampulla. Az esély egy a húszhoz volt, hacsak nem vár addig, amíg Doherty kerül sorra egy epidurális érzéstelenítéssel. – Nem is érdekel – legyintett Trent hanyagul. – Szórakoztató ügy lesz, bárkinek is jut az a fiola.

Bár most, hogy igazi szökevény volt, Jeffreyben fokozódott a határozatlanság és a zavarodottság, mégsem érezte többé a leghalványabb hajlamot sem az öngyilkosságra. Nem tudta, hogy bátran, vagy gyáván cselekszik, csak azt, hogy nem akar tovább gyötrődni. Azok után, ami eddig történt vele, érthető módon mégis számíthatott egy újabb depressziós hullámra. Ezért, hogy elejét vegye egy ilyen rohamnak, kivette az aktatáskájából a morfinos fiolát, lepattintotta a tetejét, és a tartalmát a mosdóba öntötte.
Miután legalább egy dologban döntött, Jeffrey kicsit határozottabbnak érezte magát. Hogy még jobban visszabillentse lelki egyensúlyát, azzal kezdett foglalatoskodni, hogy újrarendezte aktatáskája tartalmát. Gondosan sorba rakta az alján a pénzkötegeket, és az egészet a fehérneművel takarta le. Aztán a harmonikaszerű irattartóban helyet csinált Chris Everson jegyzeteinek. A lapokat nagyság szerint csoportosította. Némelyik abból a papírblokkból volt kitépve, amelynek minden lapján rajta volt a nyomtatott fejléc: Christopher Everson jegyzete. A kézirat többi része sárga lapokból állt.
Közben szórakozottan újból bele-belelapozott a feljegyzésekbe. Legalább annak örült, hogy le tudja kötni valamivel a gondolatait. Henry Noble esetleírása különösen érdekfeszítő volt második olvasásra. Újból megdöbbentette Jeffreyt, amikor szinte kitapinthatóan érzékelte a hasonlóságot Chrisnek a férfival kapcsolatos szerencsétlen esete és a Patty Owennel szerzett saját tapasztalatai között, különös tekintettel mindkét beteg kezdeti tüneteire. A két eset között az egyetlen különbség az volt, hogy Pattynél sokkal gyorsabban és hevesebben tűntek fel ugyanazok a jelenségek. Minthogy mindkét esetben Marcaine volt az érzéstelenítőszer, nem lehetett csodálkozni a tünetek hasonlóságán. Csak az volt a különös, hogy mindkét esetben egyáltalán nem azok a reakciók léptek fel, amelyekre számítani lehetett volna egy rosszul végzett helyi érzéstelenítés esetében.
Jeffrey jónéhány éve volt már gyakorló aneszteziológus, így tisztában volt azokkal a tünetekkel, amelyeket a beteg szervezetében a helyi érzéstelenítés káros mellékhatása okozhat. A baj mindig abból eredt, ha az érzéstelenítőszerből túl nagy adag került a véráramba, és káros hatással volt a szívre vagy az idegrendszerre. Az idegeknél a központi idegrendszer felfokozott vagy lelassult tevékenysége, esetleg a kettő kombinációja okozta a gondokat.
Mindez a szervezet működésének sokféle területét érintette, de az összes reakciók közül, amelyekről Jeffrey olvasott, hallott, vagy amelynek szemtanúja volt, egyik sem volt olyan, mint Patty Owené. A bőséges nyálképződés, a könnyezés, a hirtelen izzadás, a hasi fájdalom és a szűk pupillák. Ezek közül néhány megjelenhet a szervezet allergiás válaszaként, de nem a túladagolástól. És Jeffrey bizonyos volt benne, hogy Patty Owen nem volt allergiás a Marcaine-ra.
A jegyzetekből ítélve Chris Everson nyilvánvalóan hasonló nehézségekkel találta szemben magát. Chris észrevette, hogy Henry Noble tünetei sokkal inkább muscarinos jellegre emlékeztetnek mint bármi másra. Ezek a tünetek pedig akkor várhatók, ha a paraszimpatikus idegrendszer kerül ingerületi állapotba. Azért nevezik ezeket muscarinos tüneteknek, mert egy muscarinnak nevezett szer hatásához hasonlítanak, ez a szer egy bizonyos gombafajból vonható ki. A helyi érzéstelenítés során alkalmazott Marcaine esetében paraszimpatikus ingerlés nem volt várható. De ha nem, akkor miért léptek fel a muscarinos tünetek? Rejtély.
Jeffrey lehunyta a szemét. Mindez nagyon bonyolultnak tűnt a számára. Noha tisztában volt a biológiai alapokkal, a legtöbb élettani részlet, sajnos, már elhalványodott az emlékezetében. De abban biztos volt, hogy a helyi érzéstelenítés a központi idegrendszerhez tartozó szimpatikus idegrendszert érinti, nem pedig a paraszimpatikus rendszert, amely Noble, és Owen esetében izgalmi állapotba került. Erre nem volt semmi kézzelfogható magyarázat.
Jeffrey arra riadt föl gondolataiból, hogy valami dobbanva nekiütődik a falnak, és a szeretkezés hangjai szűrődnek át a szomszéd szobából. Akarata ellenére megjelent előtte a pattanásos arcú lány és a kopasz férfi képe. A hangok egyre viharosabbá váltak, majd hirtelen elhalkultak.
Jeffrey odament az aktákhoz, és fáradtan kinyújtózott. Ismét a vörös neonfényben fürdött. Lent, az Essex bejáratától jobbra hajléktalanok őgyelegtek, nyilván az italbolt előtt. Arrébb néhány fiatal utcalány álldogált egykedvűen. Tisztes távolságban tőlük keménykötésű fickók figyelték, hogy mi történik a terepen. Hogy ezek kerítők, vagy kábítószerárusok Jeffrey nem tudta megállapítani. Szép kis környék, gondolta.
Elfordult az ablaktól. Eleget látott. Chris jegyzetlapjai szétszórva feküdtek az ágyon. A másik szobából már nem hallatszott semmi nesz. Jeffrey megpróbálta áttekinteni azokat a lehetőségeket, amelyek Noble és Owen tragédiájához vezettek. Még egyszer arra a feltevésre összpontosított, mely annyira gyötörte Christ életének utolsó napjaiban. A szennyezés lehetősége a Marcaine-ban. Abból kiindulva, hogy sem ő, sem Chris nem követett el döntő orvosi hibát, tehát Owen esetében például nem használt 0,75 százalékos Marcaine-t, amelynek ampulláját megtalálták az altatógép hulladéktárolójában, és figyelembe véve azt a tényt, hogy mind a két betegen váratlanul paraszimpatikus tünetek mutatkoztak allergiás vagy túlérzékenységi reakciók nélkül. Chris feltételezése a szennyeződésről nem látszott elvetendő ötletnek.
Visszafordulva az ablakhoz, Jeffrey eltűnődött. Mi következne abból, ha a Marcaine-ba szennyező anyag keveredett volna? Ha bizonyítani tudná ezt, nagy lépést tenne a műhiba vádja alól való felmentéséhez. A felelősség arra a gyógyszergyárra hárulna, ahonnan az ampullák kikerültek. Jeffrey persze nemigen tudta, hogyan működne az igazságszolgáltatás gépezete, ha egyszer sikerülne ezt a feltevést bizonyítania. Tapasztalatból tudta, hogy a fogaskerekek lassan, de biztosan forognak. Talán az öreg Randolph ki tudna találni valamit, hogy megolajozza ezeket a kerekeket. Jeffrey keserűen elmosolyodott arra a gondolatra, hogy az élete és a karrierje talán még megmenthető. De hogyan tudná bebizonyítani, hogy szennyezett volt az az anyag amelyet kilenc hónappal korábban használt?
Jeffreynek hirtelen eszébe jutott valami. Visszarohant hogy elolvassa Chris jegyzetét Henry Noble esetleírásáról. Különösen az események kezdete érdekelte, az, amikor Chris hozzákezdett az epidurális érzéstelenítéshez.
Chris 2 ml Marcaine-t szívott föl egy 30 ml-es ampullából a próbaadaghoz, és ehhez még hozzákevert 1:2 arányban epinefrint. Henry Noble különös tünetei közvetlenül a próbaadag befecskendezése után jelentkeztek. Patty Owen esetében Jeffrey egy új 30 ml-es Marcaine-ampullát használt a műtőben. Csak amikor ez a Marcaine jutott be a nő szervezetébe, akkor kezdtek jelentkezni a káros mellékhatások. A próbaadaghoz ugyanis Jeffrey egy külön 2 ml-es Marcaine-os fiolát használt, ahogy máskor is szokta. Ha szennyezés volt a Marcaine-ban, akkor ennek a 30 ml-es ampullában kellett lennie mindkét esetben. Ez azt jelentené, hogy Patty lényegesen nagyobb adagot kapott, mint Henry Noble. Egy teljes kezelési adagot, szemben a próbaadag 2 ml-jével. Ez megmagyarázná, hogy miért volt Patty reakciója sokkal hevesebb, mint Henry Noble-é, és hogy Noble miért élt még egy hétig.
Hónapok óta először Jeffreyben fölvillant egy reménysugár hogy élete valaha még visszatérhet a régi kerékvágásba. Amíg a bírósági tárgyalásokra készült, sohasem gondolt az esetleges szennyezésre. Ez most hirtelen reális lehetőségnek látszott, de rengeteg időre és komoly erőfeszítésre lenne szüksége, hogy ezt kinyomozza, még inkább arra, hogy bebizonyítsa. És mi legyen az első lépés?
Mindenekelőtt több információra volt szüksége. Ez azt jelentette, hogy be kell magolnia a helyi érzéstelenítés gyógyszertanát ugyanúgy, mint a központi idegrendszer élettanát. De ez viszonylag könnyű dolog. Ehhez csak könyvekre van szüksége. A kutatás nehezebbik része, hogy bizonyítsa a szennyező anyag jelenlétét. Ehhez meg kell szereznie a teljes kórtani jelentést Patty Owenről. Ebből csak részleteket látott a bírósági tárgyalásra való felkészítés során. És akkor még ott van az a kérdés, amit Kelly vetett fel: mi a magyarázata annak, hogy 0,75 százalékos Marcaine-ampullát találtak az altatógép tárolójában? Hogyan kerülhetett oda?
Mindezeket kinyomozni még eszményi körülmények között sem lett volna könnyű. Most, hogy Jeffrey elítélt és szökevény volt, teljességgel lehetetlennek látszott. Be kell jutnia a Boston Memorialba. De hogyan?
Jeffrey bement a fürdőszobába. A tükör előtt állva arcvonásait tanulmányozta a ridegen fluoreszkáló fényben. Meg tudná változtatni a külsejét annyira, hogy ne ismerjék fel? A Boston Memoriallal már az egyetem óta kapcsolatban volt, amikor a klinikai gyakorlatokat itt végezte. Emberek százai ismerték látásból.
Jeffrey a homlokához emelte a kezét. Világosbarna haját hátrasimította, aztán oldalra fésülte a haját, hogy jobboldalt legyen a választék. Ahogy tartotta a frizuráját, a homloka sokkal szélesebbnek tűnt. Sohasem hordott szemüveget. Most föltehetne egyet. S nemcsak attól kezdve, hogy a Boston Memorialban dolgozott, egyfolytában bajuszt viselt. Ezt levághatja.
Annyira megtetszett neki az ötlet, hogy rögtön átment a másik szobába a borotválkozókészletért. Aztán visszatért a fürdőszobai tükör elé. Alapos szappanozás után gyorsan leborotválta a bajuszát. Különös érzés volt, amint a nyelve végigfutott csupasz felső ajkán. Megnedvesített haját teljesen hátrafésülte a homlokából. Egészen fölbátorodott, amikor a tükörből új ember nézett vissza rá.
A következő lépésben Jeffrey leborotválta a füle melletti mérsékelt hosszúságú oldalszakállt. Nem sok volt a különbség, de úgy vélte, minden apróság segít. Tudna szerezni egy másik doktori oklevelet? El lehet intézni. De legfőképpen személyi igazolványra volt szüksége. Az idők változásának jeleként a Boston Memorial biztonsági szolgálatát alaposan megerősítették. Ha igazoltatnák, és nem tudna felmutatni egy személyit, biztosan elkapnák. Pedig be kellett jutnia, hiszen éppen az orvosok mozoghattak a kórház egész területén szabadon.
Jeffrey tovább gondolkodott. Most már nem fog kétségbeeesni. Van még egy másik csoport is a kórházban, amelynek tagjai bárhová szabadon bejuthatnak. A takarítók, senki sem zaklatja a takarítókat. Amennyire Jeffrey vissza tudott emlékezni a kórházban töltött rengeteg éjszakai ügyeletére, mindenütt látni lehetett a takarítószemélyzetet. Senki sem csodálkozott rajta, hogy ott vannak. Tudta, hogy este tizenegytől másnap reggel hét óráig van egy éjszakai takarító műszak, amelybe mindig nehezen találtak embereket. Az éjszakai műszak tökéletesen megfelelne, vélekedett Jeffrey. Így kevésbé botlana bele azokba az emberekbe, akik ismerik őt. Az elmúlt években főként nappal dolgozott.
Jeffrey szeretett volna minél hamarabb nekikezdeni új keresztes hadjáratának. Ez azt jelentette, hogy irány a könyvtár, Ha rögtön elindul, még lesz egy órája a zárásig. Gondolkodás nélkül becsúsztatta aktatáskájának irattartó rekeszébe Chris jegyzeteit és lezárta a táskát.
Biztos, ami biztos, bezárta maga mögött az ajtót. Amint baktatott lefelé a lépcsőházban, egy kicsit elbizonytalanodott. A savanyú, dohos szag eszébe juttatta Devlint. Ilyen volt a fickó lehelete, amikor elkapta őt a reptéren.
Amikor kidolgozta harci tervét, nem vette figyelembe Devlint. Jeffrey hallott már a fejvadászokról, és biztos volt benne, hogy Devlin is az. Nem voltak illúziói, hogy mi történne, ha Devlin újból elkapná, különösen a repülőtéri epizód után. Néhány pillanatig habozott, aztán egykedvűen folytatta útját lefelé a lépcsőházban. Ha bármit ki akar nyomozni, kockáztatnia is kell, de még nem szokta meg, hogy állandóan éber legyen. Ráadásul nem tudott semmi okosat kitalálni arra az esetre, ha nem éppen szerencsés módon beleütközne Devlinbe. A földszinten a magazint lapozgató férfi már eltűnt, de a portás még mindig a tévét figyelte. Jeffreynek sikerült észrevétlenül kisurrannia. Jó jel, mulatott magában. És legalább a humorát megőrizte.
Az a könnyed hangulat, amelyben sikerült elringatnia magát, azonnal eltűnt, amikor a bejárati ajtón át kinézett az utcára. Úgy érezte, újból eluralkodik rajta az üldözési mánia, amint eszébe jutott a rideg valóság. Nemcsak szökevény, hanem negyvenötezer dollár készpénzt is hurcol magával. Közvetlenül szemben egy elhagyott épület árnyékos kapualjában az a két férfi dohányzott, akit már az ablakából is látott.
Szorosabbra fogva aktatáskáját, Jeffrey lesietett az Essex bejárati lépcsőjén. Aztán óvatosan átlépte azt a szerencsétlent, aki még mindig ott hevert a járdán, a barna zacskóba csomagolt borosüveggel. Jeffrey elindult jobbra, úgy tervezte, hogy öt vagy hat háztömböt sétál a Lafayette Centerig, ahol egy jó szálloda is található. Ott biztosan tud majd taxit fogni.
Épp az italbolt előtt járt, amikor észrevette, hogy egy rendőrautó tart felé. Habozás nélkül bevágódott az üzletbe. Az ajtóra erősített harangok olyan csörömpölésbe kezdtek, hogy Jeffrey minden haja szála égnek állt. Annyira ideges volt, hogy azt sem tudta, kitől fél jobban, az utcai járókelőktől, vagy a rendőrségtől.
– Mivel szolgálhatok? – kérdezte barátságosan egy szakállas férfi a pult mögül. A rendőrautó lelassított, aztán továbbment. Jeffrey mély lélegzetet vett. A neheze még biztosan hátravan.
– Mivel szolgálhatok? – kérdezte újból az eladó.
Jeffrey vásárolt egy félliteres vodkát. Ha a rendőrség visszatérne, legyen valami bizonyíték a kezében, amiért bement a boltba. De szükségtelen volt. Amikor kilépett a boltból, a rendőrautó már messze járt. Jeffrey megkönnyebbülten sóhajtott és jobbra fordult, hogy sietve elinduljon. De nem jutott messzire, mert beleütközött az egyik hajléktalanba, akit már korábban is látott. Jeffrey valósággal megkövült, és védekezőn emelte fel a szabad kezét.
– Volna egy kis aprója, pajtás? – kérdezte bizonytalanul a férfi. Láthatóan részeg volt: A halántékán véres vágás húzódott. Fekete keretes szemüvegében az egyik lencse össze volt törve, de nem esett ki a helyéből.
Jeffrey riadtan hátralépett. A sötét, csaknem fekete hajú férfi nagyjából olyan magas volt, mint ő. Arca annyira borostás volt, hogy valószínűleg legalább egy hónapja nem borotválkozott. De leginkább a férfi ruházata keltette föl Jeffrey érdeklődését. Rongyos öltöny volt rajta, egy végig gombos finom kék inggel amely már rég összepiszkolódott, és hiányzott róla néhány gomb. Sárga csíkos nyakkendője meglazítva lógott a nyakában és zöld ételfoltok éktelenítették. Jeffreynek az volt a benyomása, hogy a férfi úgy volt öltözve, mint aki valamelyik reggel munkába indult, de soha többé nem ment haza.
– Na, mi van? – kérdezte elvont hangon a férfi. – Nem beszél angolul?
Jeffrey a farzsebében kutatott apró után, amelyet a vodka vásárlásakor kapott vissza. Amikor a pénzt a férfi tenyerébe ejtette, jobban szemügyre vette az arcát. Merev tekintete ellenére is barátságos szeme volt. Hogyan sodródhatott ilyen nyomorúságos helyzetbe ez az ember, tűnődött Jeffrey. Különös rokonszenvet érzett az otthontalan férfi iránt, aki ilyen mélyre süllyedt. Megborzongott arca a gondolatra, hogy saját magát is csak egy hajszál választja el ugyanettől a sorstól. Annál is inkább bele tudta élni magát az otthontalan helyzetébe, mert a férfi lényegében egykorúnak látszott vele.
Ahogyan számított rá, Jeffrey könnyen fogott taxit a luxusszálloda közelében. Innen csak tizenöt percbe telt, amíg kiért a Harvard Egyetem orvosi negyedébe. Még alig múlt tizenegy, mikor besétált a Countway Orvosi Könyvtárba.
A könyvek és a keskeny olvasófülkék közt otthon érezte magát. Az egyik számítógépes terminált használta arra, hogy lehívja néhány olyan könyvnek a raktári számát, amely a központi idegrendszer élettanával és a helyi érzéstelenítés gyógyszertanával foglalkozik. Ezekkel a könyvekkel fölszerelve aztán bevonult az egyik kutatószobába, amely az udvarra nézett, és becsukta az ajtót. Néhány perc alatt teljesen belemerült az idegimpulzusok vezetésének bonyolult problémakörébe.
Nem sok időbe telt, amíg Jeffrey megértette, miért írta föl Chris nagybetűkkel ezt a szót: "nikotin". Bár a legtöbb ember számára a nikotin csak a cigaretta egyik alkotórésze, valójában kábítószer, pontosabban olyan méreg, amely előbb serkenti, majd gátolja az ideggyökök működését. A nikotinnal kapcsolatban számos tünet ugyanaz, mint amit a muscarin okoz: nyáladzás, izzadás, hasi fájdalom és könnyezés – ugyanazok a jelenségek, amelyek Patty Owenen és Henry Noble-on mutatkoztak. A nikotin még halált is okozhat, meglepően kis koncentrációban.
Mindez azt jelentette Jeffrey számára, hogy ha szennyezésről lenne szó, akkor ennek a helyi érzéstelenítés tüneteiben tükröződő anyagnak valami olyasminek kellene lennie, mint a nikotin. De mégsem lehetett nikotin, gondolta Jeffrey. A méregtani jelentés Henry Noble esetében negatív volt, pedig a nikotint biztosan kimutatták volna.
Ha mégis valamilyen szennyező anyag volt, akkor ennek hihetetlenül kicsi, néhány százmilliomod gramm anyagnak kellett lennie. Ennél fogva ez valami elképesztően hatékony szer. Hogy mi lehetett, Jeffreynek egyelőre fogalma sem volt róla. De olvasás közben belebotlott valamibe, amire még egyetemi orvosi tanulmányaiból emlékezett, de azóta nem gondolt rá. A botulinum toxin egyike a legmérgezőbb anyagoknak, és azzal fejti ki helyi érzéstelenítő hatását, hogy képes "befagyasztani" az idegsejtek végkészülékeinek membránját. De Jeffrey tudta, hogy még sohasem látott botulinumos mérgezést. A tünetei teljesen eltérőek voltak: a muscarin gátlást idézett elő, ez pedig serkentő hatást fejtett ki.
Jeffrey még sohasem érezte ennyire, hogy ilyen gyorsan repülhet az idő. Mire felocsúdott, a könyvtárban már az esti záráshoz készülődtek. Kapkodva szedte össze Chris Everson jegyzeteit és a sajátjait, amelyeket olvasás közben készített. Egyik kezében a könyvekkel, másikban az aktatáskájával leballagott a földszintre. A könyveket a pulton hagyta, ahonnan visszaviszik majd őket a raktárba, és elindult az ajtó felé. Egyszer csak megtorpant.
Előtte az emberek megálltak egy ellenőr mellett, majd kinyitották csomagjukat, hátizsákjukat vagy természetesen az aktatáskájukat. Bevált gyakorlat volt a könyvtárban, a hiányzó könyvek számát így akarták a lehető legkisebbre csökkenteni, de erről a módszerről Jeffrey teljesen elfeledkezett. Rossz volt rágondolni, mit tenne a könyvtári ellenőr, ha meglátná a százdolláros pénzkötegeit. Jobb lesz kerülni a feltűnést.
Jeffrey visszatörtetett a folyóiratrészlegbe és elbújt egy vállmagasságú számítógépes terminál mögé. Kinyitotta az aktatáskáját és a papírpénzkötegeket kezdte belegyömöszölni a zsebébe. Hogy több helye legyen, dzsekijének oldalzsebéből kihúzta a vodkásüveget és belefektette az aktatáskájába, inkább higgye róla az ellenőr, hogy iszákos, mint hogy kábítószerügynöknek vagy tolvajnak nézze.
Sikerült baj nélkül elhagynia a könyvtárat. Igaz, gyanúsan dudorodott ki valamennyi zsebe, de ehhez nem volt senkinek semmi köze.
Gyakorlatilag egyetlen szabad taxi sem volt a Huntington sugárúton ebben az esti órában. Miután tíz percig hiába várt, végre észrevette, hogy a Zöld Vonal földalatti kocsija közeledik. Jeffrey felszállt, mert az volt az érzése, tanácsosabb mozognia valamerre mint egy helyben állnia.
Lezökkent egy szabad helyre a kocsi oldalával párhuzamos ülésen, és az aktatáskáját óvatosan a térdére helyezte. Nyomasztó érzés volt ennyi pénzzel a nadrágzsebében utazni, különösen azzal a köteggel, amelyiken rajta ült. Amint a kocsi előrelendült, Jeffrey körülpillantott. A bostoni földalattin szerzett tapasztalatainak megfelelően, itt sem szólt senki egy árva szót sem. Valamennyi utas kifejezéstelen arccal bámult előre, mintha transzban lenne. Jeffrey pillantása találkozott azokéval, akik szemben ültek vele. De ezek az emberek is úgy néztek át rajta, mintha üvegből lenne. Meglepve tapasztalta, mennyien vannak, akikre képzeletben úgy néz, mintha bűnözők volnának. Jeffrey lehunyta a szemét és gondolatban újra végigfutott mindazon, amit eddig olvasott. Az adatokat ezúttal azoknak a tapasztalatoknak a fényében nézte, amelyek Patty Owennel és Henry Noble-val voltak kapcsolatosak. A helyi érzéstelenítésre vonatkozó egyik információ különösen meglepte. A káros mellékhatások címszó alatt azt olvasta, hogy időnként előfordul a pupilla miotikus, vagyis összeszűkült állapota. Ez új volt Jeffrey számára. Patty Owen és Henry Noble kivételével még sosem látott ilyet, és nem is olvasott róla. Az élettani mechanizmusnak nem volt magyarázata, és Jeffrey sem talált rá elfogadható indokot. Aztán ugyanabban a cikkben azt írta a szerző, hogy gyakran látható a mydriasis is, vagyis a pupillák kitágulása. Ennél a pontnál Jeffrey feladta a pupillák méretének témáját. Nem sok értelme volt a számára, legfeljebb még jobban összezavarodott tőle.
Amikor a szerelvény berobogott a föld alá, a dübörgő hangorkán teljesen megszédítette Jeffreyt. Rémülten nyitotta ki a szemét és levegő után kapkodott. Csak most döbbent rá, hogy cafatokban lógnak az idegei. Egyenletes ütemben, mélyeket kezdett lélegezni, hogy lecsillapítsa magát.
Egy, vagy két perc múlva gondolatai ismét visszatértek az előbbi témára. Észrevette, hogy van még egy hasonlóság Noble és Owen esete között, amire eddig nem sok ügyet vetett. Henry Noble egy hétig volt béna, vagyis ameddig élt. Olyan állapotban volt, mint amikor valakinek a gerincvelői érzéstelenítése teljesen véglegessé válik. Minthogy Patty meghalt, Jeffrey nem tudhatta, megbénult volna-e, ha életben marad. De a gyerekét megmentették, és rajta a maradandó bénulás jelei mutatkoztak. Feltételezhető volt, hogy a baba paralízise az agy oxigénhiányából eredt, de Jeffrey most már nem volt olyan biztos ebben. A furcsa, aszimmetrikus bénulás mindig is zavarta. Talán ez újabb apró nyom, amely elvezethet a szennyező anyag azonosításához.
Jeffrey a Park utcánál szállt le a földalattiról és kezdett felmászni a lépcsőkön. Néhány rendőrt messze ívben elkerülve, a Winter utca felé sietett, hogy minél hamarabb maga mögött hagyja a zsúfolt Park utcát. Gyaloglás közben erősen foglalkoztatta az a gondolat, hogy mindenképpen vissza kell térnie a Boston Memorial Kórházba, miután végzett a könyvtári tanulmányokkal.
Számos előnye volt annak a vonzó ötletnek, hogy a takarítószemélyzet tagja legyen, kivéve egyetlen dolgot. Ahhoz, hogy munkát vállaljon, szüksége van néhány azonosítási adatra, és egy érvényes személyi számra. Jeffrey tudta, hogy a komputerek korában semmire sem megy azzal, ha megpróbál kitalálni egyet.
Ezen a problémán rágódott akkor is, amikor az Essex Hotel utcájába ért. Fél háztömbnyire az italbolttól, amely még mindig nyitva volt, hirtelen megtorpant. Felrémlett benne a szakadt öltönyös férfi képe. Mind a ketten nagyjából azonos magasságúak és életkorúak.
Átvágva az utcán, Jeffrey az italbolt melletti üres telek felé indult. A stratégiailag gondosan elhelyezett utcalámpa éles fénnyel világította meg a területet. A telket szegélyező egyik épület oldalából olyan betontető nyúlt ki, amelyet könnyen nézhetett az ember valami régi rakodórámpának. Alatta jó néhány figurát látott Jeffrey a félhomályban. Egyesek üldögéltek, mások pedig a földön heverésztek.
Amint Jeffrey megállt, és hallgatózott, elég jól ki tudta venni, miről beszélgetnek. Aztán legyőzte félelmét, és elindult a csoport felé. Óvatosan lépkedve egy törött téglákból kirakott sávon, a betontető felé közeledett. Az orrát megcsapta a mosdatlan emberi testek szaga. A beszélgetés abbamaradt. Vizenyős szemek méregették gyanakodva a félhomályban. Jeffrey úgy érezte, mintha betolakodó lenne egy idegen világban. Növekvő aggodalommal kutatott a szakadt öltönyös férfi után, miközben tekintete sebesen ugrált egyik sötét figuráról a másikra. Mit csinálna, ha ezek az alakok hirtelen rávetnék magukat?
Jeffrey végre meglátta a férfit, akit keresett. Azok között volt, akik félkör alakban ültek. Nyugalmat erőltetve magára, elindult feléjük. Senki sem beszélt. A várakozás feszültsége úgy vibrált a levegőben, hogy egy szikra is elég lett volna a robbanáshoz. Most minden szem Jeffreyt követte. Még azok közül is, akik eddig szerteszét heverésztek, többen felültek és rábámultak.
– Helló! – szólalt meg Jeffrey hanyagul, amint a férfi elé ért. A férfi nem mozdult. Más sem. – Emlékszik rám? – kérdezte Jeffrey. Ostobán hangzott, de ennél jobb nem jutott az eszébe. – Én adtam magának azt a kis aprót vagy egy órája. Arra, ott, az italbolt előtt – bökött a válla fölött hátrafelé Jeffrey.
A férfi nem válaszolt.
– Gondoltam, biztosan jól jönne magának belőle még egy kevés – kedélyeskedett Jeffrey. Belenyúlt a zsebébe és a százdolláros köteget félrelökve, kihúzott belőle egy kevés aprót, meg néhány kisebb bankjegyet. Az aprót a markába szorította. A férfi kinyújtotta a kezét és elvette az érméket.
– Köszi, haver! – motyogta, és megpróbálta felismerni a sötétben a pénzérméket.
– Van még több is – fokozta a hatást Jeffrey. – Tulajdonképpen öt dollárban fogadnék: maga annyira részeg, hogy a személyi számára sem emlékszik.
– Mi a fenét akar? – nyögte ki a férfi, amint feltápászkodott a földről. Két másik ember követte a példáját. A férfi, akit Jeffrey kiszemelt magának, úgy imbolygott, mintha bármelyik pillanatban el akarna vágódni, de aztán visszanyerte az egyensúlyát. Most még részegebbnek látszott, mint korábban. Végül megszólalt:
– 139-32-1560. A személyi számom!
– Ez igen! – csóválta a fejét Jeffrey tettetett bosszúsággal. – Jól kivágta!
– Hát már hogy a fenébe ne! – mondta sértődötten a férfi. Egyetlen széles mozdulattal, amely majdnem lesodorta a lábáról, kutatni kezdett az irattárcája után. Tántorogva ráncigálta kifelé a nadrágja zsebéből az irattárcáját. Miután kivette, kotorászni kezdett benne, hogy ne a személyi kártyáját, hanem a jogosítványát halássza elő. Közben elejtette a tárcát. Jeffrey lehajolt érte, közben látta, hogy semmi pénz nincs benne.
– Ide nézzen! – diadalmaskodott a férfi. – Ahogy megmondtam. – Jeffrey odaadta az irattárcát és elvette a jogosítványt. Nem látta a számot, de nem is akarta ellenőrizni.
– Szavamra Úgy látom, eltalálta! – kiáltott fel, miután úgy tett, mintha gondosan tanulmányozta volna a jogosítványt. Odanyújtotta az ötdolláros bankjegyet, a férfi pedig mohón elkapta. Egy másik alak azonban kirántotta a kezéből.
– Add vissza! – ordította a férfi, miközben a csoportból valaki mögé lépett. Jeffrey újabb aprót kotort elő a zsebéből. – Itt van egy kevés mindenkinek – mondta gúnyosan és a földre szórta a pénzdarabokat. Az érmék csengő hangon ütődtek a törött téglákhoz. Óriási kavarodás keletkezett. Jeffrey kivételével mindenki négykézlábra ereszkedve kezdett kutatni a sötétben. A felfordulást kihasználva Jeffrey futásnak eredt, és a lehető leggyorsabban vágott át a törmelékkel borított telken az utca irányába.
Szállodai szobájának biztonságában Jeffrey a mosdó szélén nekitámasztotta a falnak a jogosítványt, és összehasonlította arcvonásait a fotón látható képpel. A férfi orra teljesen más volt, ezen nem lehetett segíteni. De ha sötétre festi és hátrafésüli a haját, ahogy kipróbálta, és ha föltesz egy fekete keretes szemüveget, talán kielégítő lesz a hasonlóság. Mindenesetre legalább volt egy érvényes személyi száma, valódi névvel és címmel együtt. Frank Amendola, 1617 Sparrow Lane, Framingham, Massachusetts.

6
Szerda
1989. május 17.
6 óra 15 perc

Trent Hardingnak reggel hétkor kellett munkába állnia, de már negyed hétkor kezdte levetni magáról az utcai ruhát a St. Josephs Kórház sebészeti részlegének öltözőjében. Onnan, ahol állt, egyenesen rálátott a mosdókra, és megpillanthatta magát a fölöttük levő tükörben. Karján és nyakán megfeszítette az izmait úgy, hogy minden izomköteg külön életre kelt. Kicsit előrehajolt, hogy alakja előnyösebben mutasson. Trentnek határozottan tetszett, amit látott.
Hetente legalább négyszer lement abba a testépítő szalonba, ahol szinte a végkimerülésig gyötörte a különféle edzőkészülékeket. Teste olyan volt, mint egy klasszikus szobor. Az emberek észrevették és megcsodálták, ebben biztos volt. Mégsem volt elégedett. Úgy vélte, hogy a bicepszét még kicsit lehetne fejleszteni. A lábán a négyfejű izmot is lehetne erősíteni. Azt tervezte, hogy a következő hetekben erre a kettőre fogja a figyelmét összpontosítani.
Trent a korán kelők csoportjához tartozott, de ezen a különleges reggelen még a szokásosnál is előbb érkezett. Izgalmában hamarabb ébredt fel, mint ahogy az ébresztőóra be volt állítva, de újra elaludni már nem tudott, így elhatározta, hogy korábban megy munkába. Amellett nem is szeretett kapkodni. Valami hihetetlenül izgalmas volt elhelyezni egy manipulált ampullát a Marcaine-os készletben. Borzongató gyönyörűség volt – mintha időzített bombát rejtene el. Egyedül csak ő tudott a közeledő kapásról. Csak tőle függött.
Miután bebújt a kórházi ruhájába, Trent körülpillantott. Pár ember volt az öltözőben, aki a műszakváltásból jött. Az egyik a zuhanyozóban harsogott egy Stevie Wonder-számot, a másik egy toalettfülkében üdült, a harmadik pedig a szekrényénél öltözött, és csak a neszezését lehetett hallani.
Trent benyúlt fehér kórházi köpenyének a zsebébe és kihúzta a hamis Marcaine-ampullát. Bármilyen váratlan veszélyre felkészülve a tenyerébe szorította, majd becsúsztatta gumírozott alsónadrágjába. Az ampulla először annyira hideg és kényelmetlen volt, hogy Trent néma grimaszokat vágott, amíg nem szokott hozzá. Aztán becsukta az öltözőszekrényét és elindult a pihenőhelyiség felé.
A pihenőben frissen főzött kávé kellemes illata szállt a levegőben. Nővérek, ápolók, orvosok és műtősök nyüzsögtek itt együtt. Hamarosan elkezdik az új műszakot. Nem volt semmilyen sürgős eset, ezért a nappali műszak kezdésére minden előkészület megtörtént az éjszakai műszak befejezéseként. Fesztelen beszélgetés moraja töltötte meg a termet.
Senki sem üdvözölte Trentet, és ő sem próbált köszönni senkinek. A legtöbben nem is ismerték, hiszen nem volt tagja az éjszakai műszakos csapatnak. Keresztülvágott a termen és belépett a műtőrészlegbe. Senki sem volt a központi irányítópultnál. A nagy fekete táblára már felírták krétával az aznapi beosztást. Trent megállt előtte, és két dolgot keresett: melyik műtőbe osztották be mára, és ki van-e írva gerincvelői vagy epidurális érzéstelenítéssel járó eset. Nagy örömére elég sokat talált. A borzongató izgalom újabb hulláma futott végig a hátán. Ennyi operáció jó esélyt jelentett arra, hogy a Marcarine-ját még aznap felhasználják.
Trent folytatta útját a műtőfolyosón és befordult a központi ellátóba, amelyet célszerűen a műtőrészleg közepén helyeztek el. A St. Joe's-ban a műtőrészleg U alakban helyezkedett el, amelynek külső felén sorakoztak a műtők, a belső részét pedig a központi ellátó foglalta el.
Trent magabiztosan haladt, mintha a központi ellátóba küldték volna az egyik műtőből valamilyen csomagért, és nagy hurkot leírva, megkerülte az egész területet. Szokás szerint senki nem volt a láthatáron. Mindig volt egy lyukas félóra reggel negyed hét és háromnegyed hét között, amikor a központi ellátó teljesen néptelen volt. Trent elégedetten sietett egyenesen ahhoz a szakaszhoz, ahol az intravénás oldatokat, valamint a kábítószermentes és ellenőrzés nélküli gyógyszereket tartották. Nem kellett keresgélni a helyi érzéstelenítés eszközeit, ezt már jóval korábban felderítette.
Még egyszer gyorsan körülpillantott, aztán odanyúlt egy felbontott dobozhoz, amelyben 0,5 százalékos, 30 ml-es Marcaine-ampullák voltak. Ügyesen felnyitotta a doboz fedelét. Már csak három ampulla volt az eredeti öt helyett. Trent kicserélte az egyik ampullát azzal, amelyik az alsónadrágjában volt. Megint elfintorodott. Meglepő volt, hogy még szobahőmérsékleten is milyen hideg tud lenni az üveg. Lezárta a Marcaine-doboz tetejét, és a készletet óvatosan visszacsúsztatta eredeti helyére.
Trent újból körülkémlelt a központi ellátóban. Senki sem jött be. Visszanézett a Marcaine-os dobozra. Ismét szinte érzéki izgalom hullámzott végig a testén. Hát újból megcsináltad. És senki sem fog soha rájönni. Olyan átkozottul könnyű volt, és csak a műtős beosztáson, meg egy kis szerencsén múlt, hogy a fiolát hamarosan használni fogják, talán még ezen a reggelen.
Trentnek egy pillanatra megfordult a fejében, hogy nem kellene-e eltávolítania a dobozból a másik két hibátlan ampullát, hogy felgyorsítsa az eseményeket. Most, hogy a fiola a helyén volt, nyugtalanul várta azt a mámorító zűrzavart, amelyet a fiola fog okozni. Mégis lemondott arról hogy kiemelje a jó ampullákat. Soha nem követett el hibát a múltban és nem állt szándékában, hogy most kezdje el. Mert mi történik akkor, ha valaki számon tartja, hogy hány Marcaine-os ampullát használtak fel eddig?
Trent elhagyta a központi ellátót és visszaindult az öltözőbe, hogy eltüntesse az ampullát, amely most az alsónadrágjában lapult. Aztán majd iszik egy csésze finom kávét, késő délután pedig, ha nem történt semmi, visszatér a központi ellátóba, hogy megnézze, elvitték-e a hamis ampullát. Ha fel is használták, arról úgyis elég hamar tudomást szerez. A veszélyes bonyodalmak híre futótűzként terjed el az egész műtőrészlegben.
Trent szinte látta lelki szemeivel, amint a fiola ott pihen ártatlanul a dobozban. Olyan volt, mint egy töltény az orosz rulettben. Borzongató, érzéki izgalmat érzett. Sietett vissza az öltözőbe, hogy megpróbálja összeszedni magát. Ha legalább Doherty lenne, akinek a kezébe kerül az ampulla, gondolta Trent. Akkor tökéletes lenne minden.
Állkapcsa megfeszült, amint az aneszteziológusra gondolt. A férfi neve újból felébresztette benne azt a dühöt, amelyet az előző napi megaláztatás miatt érzett. Ahogy az öltözőszekrényéhez ért, nyitott tenyerével rácsapott a vaslemezes ajtóra. A döngő hangra néhányan felé fordultak. Trent nem törődött velük. Az egészben az volt az iszonyúan mulatságos, hogy a megalázó epizód előtt Trent kedvelte Dohertyt. Még a kedvében is járt annak a mamlasznak.
Trent haragosan pörgette a helyére a kombinációs zár számait, aztán kinyitotta az öltözőszekrénye ajtaját, majd óvatosan nekidőlve belenyúlt az alsónadrágjába a Marcaine-os ampulláért és a szekrényben lógó fehér dzsekijének zsebébe süllyesztette. Talán valami különleges előkészítésre lenne szükség Doherty számára.

Jeffrey megkönnyebbült sóhajjal csukta be szobájának ajtaját maga mögött az Essexben. Már délelőtt tizenegy óra is elmúlt. Fél tíz óta járta az utcákat, amióta elhagyta a szállodát hogy vásárolni induljon. Az utcán minden pillanatban attól rettegett, hogy valaki felismeri, egy jó barát vagy Devlin, vagy a rendőrség. Találkozott néhány rendőrrel, de nem tett semmi olyat, amivel felhívta volna magára a figyelmet. Így is idegtépő kirándulás volt az egész.
Ledobta a csomagokat és az aktatáskáját az ágyra, aztán kibontotta a legkisebb dobozt, amelyben egyebek közt volt egy "Éjfekete" színjelzésű hajöblítő is. Levetkőzött, kiment a fürdőszobába, és mindent a doboz használati utasítása szerint tett. Miután bekente a haját a kocsonyás anyaggal, majd a hajfürtjeit kifésülte a homlokából és hátrasimította, más ember nézett vissza rá a tükörből. Körülbelül úgy festett, mint egy használtautó-kereskedő vagy egy filmszínész az 1930-as évek mozijából. A portréját összehasonlította a jogosítványban lévő kis fotóval, és úgy vélte, akár Frank Amendolának is nézheti valaki, ha nem veszi szemügyre alaposabban. És még nem volt készen.
Visszatérve a hálószobába, kinyitotta a nagyobbik csomagot és kivett egy új, sötétkék poliészteröltönyt, amelyet Filenesnél vásárolt és a bostoni Pacificnél alakíttatott át. Mike, a főszabász boldogan végezte el az átigazítást, mialatt Jeffrey várakozott. Igazság szerint Jeffrey nem sokat tett a siker érdekében, mert egyáltalán nem akarta, hogy az öltöny tökéletesen álljon rajta. Mike néhány javaslatát ezért el kellett utasítania.
A csomagokból Jeffrey most előhúzott néhány fehér inget és egy pár ronda nyakkendőt. Felvett egyet az ingek közül, felkötött hozzá egy nyakkendőt, aztán belebújt az öltönybe. Végül feltúrta az összes csomagot, mire megtalálta azt a sötét keretes szemüveget, amelybe napfényvédő üveget tétetett. Miután fölrakta az orrára, visszatért a fürdőszobai tükör elé. Ismét összehasonlította magát a jogosítványban lévő fotóval. Akaratlanul is elmosolyodott. Az átlagos ízléshez képest rettenetesen nézett ki. Frank Amendolaként viszont egészen jól festett. Meglepve tapasztalta, hogy az arcán a legkisebb változtatások is mennyire befolyásolták az összhatást.
Az egyik csomagból előhúzott egy vadonatúj vászonzsákot, amelyhez vállszíj is tartozott és volt benne egy fél tucat rekesz. Jeffrey ezekbe rakta át a pénzkötegeket. Úgy érezte, elég gyanús, ha mindenhová magával hurcolja az aktatáskáját, és attól félt, hogy a rendőrség ennek alapján felismerheti. Nem tartotta kizártnak, hogy ezt is belevették a személyleírásába.
Még mindig az aktatáskában kutatva, elővett egy fecskendőt és egy szukcinilkolinos ampullát. Mivel minden reggel azon aggódott, hogy Devlin ugyanolyan hirtelen felbukkan, mint a repülőtéren, Jeffreynek érdekes ötlet jutott az eszébe. Gondosan felszívott 40 mg szukcinilkolint a fecskendőbe, aztán a tűre ráhúzta a védőkupakot és dzsekijének külső zsebébe süllyesztette a fecskendőt. Nem döntötte el, hogy használni is fogja a szukcinilkolint, de azért jó érzés volt, hogy nála van. Legalább bátorságot merített belőle, ha másra nem is volt jó.
Vászonzsákjával a vállán és ablaküveglencsés szemüvegével az orrán, még utolsó tűnődő pillantást vetett a szobájára, nem felejtett el valamit. Nem volt könnyű a távozás, mert tudta, hogy abban a pillanatban, amint kilép a szobából, visszatér a szüntelen szorongása is, hogy felismerik. De be kellett jutnia a Boston Memorial Kórházba, és persze csak az volt az egyetlen mód, ha odamegy és jelentkezik takarítónak.

Devlin mint a tank, úgy törtetett ki a felvonóból Michael Mosconi irodája felé. Nem hagyott időt senkinek, hogy kitérjen az útjából, mert perverz örömmel provokálta az embereket, különösen a szürke hétköznapi külsejűeket, abban a reményben, hogy valamelyik megpróbálja eljátszani a rettenthetetlen hős szerepét.
Devlin megveszekedett hangulatban volt. Az éjszaka legnagyobb részét ébren töltötte, kocsijának első ülésén elgémberedve, miközben megfigyelés alatt tartotta a Rhodes-házat. Volt rá egy fogadása, hogy az éjszaka közepén Jeffrey hazalopakodik, vagy legalábbis Carol sietve távozik. De semmi sem történt, egészen reggel nyolc óráig, amikor is Carol Mazda RX7 kocsija úgy vágódott ki a garázsból, mint a rakéta, és látványos guminyomot hagyva az utca közepén, elszáguldott valamerre.
Nagy nehézségek árán és eléggé lelombozva követte Devlin a reggeli forgalomban Carol kocsiját. A nő úgy száguldott, mint a Forma-1-es versenyző, miközben merészen kígyózott az autósorok között. Mindvégig a belváros felé tartott, hogy végül kikössön egy újonnan épült irodaház huszadik emeletén. Devlin úgy döntött, egy időre felfüggeszti a nő megfigyelését. Jeffreyről akart újabb adatokat szerezni ahhoz, hogy eldöntse, mi lesz a következő lépés.
– Mi van? – nézett fel várakozóan Michael, miközben Devlin belépett az ajtón.
Devlin nem válaszolt azonnal, bár tudta, hogy ettől Michael megőrül. Mindig könnyen fel lehetett húzni. Devlin ledobta magát a fröccsöntött műanyag padra, amely Michael íróasztalával szemben állt, és cowboycsizmás lábát felrakta a kis kávézóasztalra.
– Mi az, hogy mi van! – mondta bosszúsan.
– Hol a doktor? – Úgy képzelte, hogy Devlin majd arról számol be, miként vitte a börtönbe Rhodest.
– Verve vagyok – mondta Devlin.
– Milyen értelemben? – Michael még reménykedett, hogy Devlin csak ugratja.
– Azt hiszem, teljesen világos – mondta dühösen Devlin.
– Lehet, hogy neked világos, de nekem nem világos – ütötte a vasat Michael.
– Nem tudom, hol van az a rohadék – bökte ki végül Devlin.
– Az isten szerelmére – kiáltotta Michael, két kezét a magasba lökve. – Azt mondtad, elkapod a pasast, emiatt ne fájjon a fejem. Marhára elkaptad! Ez többé nem tréfa!
– A fickó nem tolta haza a képét – mentegetőzött Devlin.
– Az átkozott! – morogta Michael növekvő rémülettel. Forgószéke nagyot nyikordult, amint Michael előrehajolt és felállt. – Én kiszállok ebből az ügyből.
Devlin összeráncolta a homlokát. Michael ma a szokásosnál is érzékenyebb volt. Nagyon a szívére vette, hogy nincs meg a doktor. – Ne aggódj – csillapította Devlin. – Meg fogom találni. De mit tudsz még róla?
– Semmit – ordította Michael. – Mindent elmondtam róla, amit tudok.
– Nem egészen, öregfiú – csillapította Devlin. – Vannak-e rokonai, meg ilyenek. Kik a barátai?
– Mondom, hogy semmit sem tudok a fickóról – ismerte el Michael. – Mindössze annyit tettem, hogy egy tulajdon és jelzálog-kötelezvényt írattam alá vele a házára. És akarsz tudni még valamit? A rohadék engem is átvert. Ma reggel felhívott a bankból Owen Shatterly és elmondta, hogy nemrég értesült róla, Jeffrey Rhodes jelzálogkölcsönt vett fel, mielőtt az én zálogjogi szenvedésemet bejegyezték volna. Így az ellenjegyzést sem végezték el a jelzálog-kötelezvényen.
Devlin nevetett.
– Mi az ördög olyan mulatságos? – tombolt Michael.
Devlin rázta a fejét. – Nevetnem kell, ha arra gondolok, hogy ez a kis légypiszok doktor ennyi bajt okoz.
– Én egyáltalán nem tartom ezt olyan nevetségesnek – vágta rá Michael. – Owen azt is elmondta, hogy amennyivel a doktor megemelte a jelzálog összegét, annyi kölcsönt vett fel készpénzben, vagyis negyvenötezer dollárt.
– Oltári jó! – mondta nevetve Devlin. – Nem csoda, hogy a hapsi aktatáskája megsebesített. Még sosem vágtak hozzám ekkora dohányt.
– Nagyon mulatságos – fanyalgott Michael. – A baj csak az, hogy a helyzet egyre rosszabbra fordul. Még szerencse, hogy a főkapitányságon ott van a barátom, Albert Norstadt. A rendőrség a kisujját sem akarta mozdítani addig, amíg Rhodes nem követ el valamit.
– Azt gondolják, hogy még a városban van? – érdeklődött Devlin.
– Tudomásom szerint igen – válaszolta Michael. – Nem sokat tettek, de legalább ellenőrzés alá vonták a repülőteret, az autóbusz- és vonatpályaudvarokat, az autókölcsönző ügynökségeket, sőt, még a taxivállalatokat is.
– Ez már sok is – vágta rá Devlin. Egyáltalán nem áhította, hogy a rendőrség fogja el Jeffreyt. – Ha mégis a városban van, megtalálom a következő napokban. Ha sikerült kicsúsznia, akkor egy kicsit tovább fog tartani, de mindenképpen elkapom. Nyugalom.
– Ma akarom, hogy megtaláld! – kiabálta Michael, miután egyre jobban bepörgött megint. Járkálni kezdett az íróasztala mögött. – Ha nem tudod elkapni a rohadékot, akkor valaki mást bízok meg ezzel.
– Most már hagyd abba! – szólt rá Devlin, miközben levette a lábát a kávézóasztalról és felült. Nem akarta, hogy bárki más beleköpjön a levesébe. – Nálam jobban más sem csinálná. Meg fogom találni a fickót, ne aggódj.
– De most, nem jövőre! – vágta rá Michael.
– Nyugi. A mai napból tizenkét óra még hátravan – csitította Devlin.
– Akkor mi a fenének üldögélsz még itt? – csattant fel Michael. – A fickó nem fog örökké negyvenötezerrel a zsebében tekeregni. Azt akarom, hogy menj vissza a reptérre, és nézz körül, rá tudsz-e állni újból a nyomára. Valahogy be kellett jutnia a városba. Az hétszentség, hogy nem gyalog ment. Vidd oda a nagy fenekedet és beszélj a repülőtéri buszvezetőkkel! Talán emlékezni fog valaki egy sovány fickóra, akinek bajusza és aktatáskája volt.
– Azt hiszem, jobb lenne a feleségét figyelni – mondta Devlin.
– Az volt a benyomásom, hogy nem úgy néznek ki, mint a turbékoló vadgalambok – jegyezte meg Michael. – Csak próbáld meg a repülőteret! Ha te nem mégy, majd küldök valaki mást.
– Jól van, jól van! – sóhajtotta Devlin, amint feltápászkodott. – Ha te a repülőteret akarod, akkor én a repülőteret kutatom.
– Rendben – mondta hivatalos hangon Michael. – És tájékoztatást kérek.
Devlin elhagyta Michael irodáját. A hangulata nem javult. Általában nem tűrte, hogy ilyen Michael-félék írják elő neki, miként végezze a munkáját, de arra gondolt, hogy pillanatnyilag jobb a békesség. A legkevésbé sem akart versenytársakat. Különösen nem a munkájában. Most hogy a repülőtérre kellett mennie, mindössze az volt a baj, hogy fel kell fogadnia valakit, aki követi az asszonyt és figyeli a házat. Amíg Devlin a felvonóra várt, azon tűnődött, kit bízhatna meg.

Jeffrey megállt egy pillanatra a Boston Memorial bejáratának széles lépcsőjén, hogy bátorságot gyűjtsön. Az álcázási hadművelet során most kezdett el igazán aggódni, amikor elérte a kórház küszöbét. Attól tartott, hogy kollégái közül valaki felismeri, akibe először belebotlik.
Már el is képzelte a szavakat: – Jeffrey Rhodes, te vagy az? Mit csinálsz itt? Álarcosbálba készülsz? Hallottuk, hogy keres a rendőrség. Igaz ez? Sajnáljuk, hogy elítéltek, ez is csak azt bizonyítja, hogy egyre nehezebb orvosnak lenni Massachusettsben.
Egy lépést hátrálva és vászonzsákját egyik válláról a másikra dobva, Jeffrey hátraszegte a fejét, hogy szemügyre vegye a főbejárat gótikus homlokzatát. Rajta tábla hirdette: A BOSTON MEMORIAL KÓRHÁZ AZÉRT EMELTETETT HOGY MENEDÉKÜL SZOLGÁLJON A BETEGEKNEK, ELESETTEKNEK, BAJBA JUTOTTAKNAK. Nem volt sem beteg, sem elesett, de kétségtelenül bajban volt. Minél tovább habozott, annál nehezebben szánta rá magát, hogy bemenjen. Teljesen megbénította a határozatlanság, amikor észrevette Mark Wilsont.
Mark az egyik aneszteziológus kollégája volt. Jól ismerte, hiszen együtt tanultak a Memorialban. Jeffrey egy évvel fölötte járt. Mark nagydarab fekete férfi volt, akinek a bajuszához képest Jeffreyé csak gyér szőrcsomónak tűnt, emiatt gyakran ugratták egymást. Mark szemmel láthatóan élvezte a friss tavaszi napot. A Beacon utca felől érkezett és a főbejárat irányába tartott, egyenesen Jeffrey felé.
Csak ez hiányzott Jeffreynek. Pánikszerűen nekilendült a forgóajtónak és belépett az előcsarnokba. Azonnal továbbsodorta a hatalmas emberáradat. Az előcsarnok nem egyszerű bejáratként szolgált, hanem a kórház három toronyépületbe vezető három folyosó csomópontja is volt.
Attól remegve, hogy Mark a sarkában van, Jeffrey sietve megkerülte a kör alakú információspultot a kupolás előcsarnok közepén, és elindult a középső folyosón. Úgy számította, hogy Mark balra tart, azokhoz a felvonókhoz, amelyek a sebészeti részlegbe vezetnek.
A lebukás félelmétől feszülten Jeffrey végigsétált a hallon, miközben természetes könnyedséggel igyekezett viselkedni. Amikor végül a háta mögé pillantott, Mark már sehol sem volt.
Noha Jeffrey csaknem húsz évet töltött el a kórházban, senkit sem ismert a személyzeti osztályról. De még így is nagyon óvatos volt, amikor belépett a munkaügyi irodába és átvette a jelentkezési lapot, amelyet egy barátságos tisztviselő nyújtott át neki. Csak mert nem ismerte a személyzetis embereket, ez nem jelentette azt, hogy ők sem ismerik őt.
Kitöltötte a kérvényt, felhasználva Frank Amendola nevét, személyi számát és framinghami címét. Abba a rovatba, hogy milyen munkát szeretne, Jeffrey beírta a takarítást. Ahol azt kérdezték, melyik műszakot részesítené előnyben, beírta, hogy az éjszakait. A korábbi munkahelyekre való hivatkozás rovatában Jeffrey megnevezett néhány olyan kórházat, ahol aneszteziológus-tanácskozásokon vett részt. Abban reménykedett, hogy jó időbe telik a személyzetisnek, amíg beszerzik az ajánlóleveleket, ha egyáltalán veszik hozzá a fáradtságot. Amilyen nagy volt a hiány kórházi segédmunkásokban, olyan kiesek voltak a fizetések, és Jeffrey úgy számított, hogy itt keresleti piac van. Nem hitte, hogy a takarítói munkakörben való alkalmazása szempontjából sokat számítana egy ajánlólevél.
Miután átnyújtotta a kitöltött kérvényt, Jeffreynek azt a választást ajánlották, hogy a személyes beszélgetésre sor kerülhet azonnal vagy egy előre meghatározott időpontban. Erre azt mondta, annál jobb, minél korábban kerül sor a meghallgatásra, természetesen a személyzeti osztály számára megfelelő időpontban.
Rövid várakozás után bevezették Carl Bodanski ablaktalan irodájába. Bodanski a Memorial személyzeti osztályának munkatársa volt. Kis szobájának egyik falát óriási tábla uralta, amelyen névtáblák százai függtek apró kampókon. A másik falon naptár szerénykedett, a szoba harmadik oldalát pedig kétszárnyú ajtó alkotta. Az egész iroda egyszerűen és gyakorlatiasan volt berendezve.
Carl Bodanski harmincas éveinek vége felé járt. Sötét hajú, kellemes arcú férfi volt, aki kifogástalan, sőt talán túlságosan is elegáns, tompa színű utcai ruhát viselt. Jeffrey rájött, hogy sokszor látta ezt az embert a kórház kávézójában, de sohasem beszéltek egymással. Amikor Jeffrey belépett, Bodanski éppen az íróasztala fölé hajlott.
– Kérem, foglaljon helyet – szólalt meg barátságosan, de még nem nézett fel. Jeffrey látta, hogy az ő jelentkezési lapját tanulmányozza. Amikor Bodanski végül a jelentkező felé fordította figyelmét, Jeffrey visszafojtotta a lélegzetét. Attól rettegett, hogy a hirtelen felismerés valamilyen jelét fogja megpillantani. De nem vett észre semmit. Ehelyett Bodanski megkérdezte Jeffreyt, akar-e inni valamit, kávét vagy talán kólát.
Jeffrey idegesen elhárította az ajánlatot. Bodanski arcát tanulmányozta. A férfi rámosolygott.
– Szóval ön kórházakban dolgozott.
– Hát, igen – válaszolta Jeffrey. – Nem keveset – mosolygott hozzá erőtlenül. De kezdett megnyugodni.
– És az éjszakai műszakban akar dolgozni a takarítók között? – Bodanski biztos akart lenni benne, hogy nem valami tévedésről van szó. Számára ez túl szép volt, hogy igaz legyen. Valaki éjszakai műszakos takarításra jelentkezik, aki nem néz ki bűnözőnek vagy illegális bevándorlónak, és beszél angolul.
– Igen, ez lenne a megfelelő – mondta Jeffrey. Közben rájött, hogy kicsit szokatlan a kívánsága. Szorongatott helyzetében azonnal kitalált hozzá egy magyarázatot. – Úgy tervezem, hogy elvégzek néhány szemesztert a Suffolk Egyetem nappali tagozatán vagy talán az estin. Közben el kell tartanom magam.
– Milyen tanulmányokra gondolt? – érdeklődött Bodanski.
– Jogira – válaszolta Jeffrey. Ez volt az első tantárgy, ami az eszébe jutott.
– Elismerésre méltó terv. Szóval ön jogot fog tanulni néhány éven át.
– Remélem – lelkesedett Jeffrey. Látta, amint Bodanski szeme felragyog. A toborzáson kívül a takarítás legnagyobb problémája az állandó lemorzsolódás volt, különösen az éjszakai műszakban. Ha Bodanski azt gondolja, hogy néhány éven át az éjszakai műszakban leszek, akkor biztosan szerencsés napnak tekinti ezt a mait.
– Mikor kezdené el a munkát? – lelkesedett Bodanski.
– Amilyen hamar csak lehet – mondta szerényen Jeffrey.
– Akár ma éjjel.
– Ma éjjel? – ismételte meg Bodanski hitetlenkedve. Ez tényleg túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen.
Jeffrey vállat vont. – Most érkeztem a városba és dolgoznom kell, hogy legyen mit ennem.
– Framinghamból? – kérdezte Bodanski a jelentkezési lapra pillantva.
– Úgy van – hagyta rá Jeffrey. De nem akart belemenni a további részletekbe, hiszen sohasem járt ott, így gyorsan folytatta. – Ha a Boston Memorial nem tud alkalmazni, elmehetek a St. Josephs-be vagy a Boston City-be.
– Ó, nem, szó sincs róla – mondta Bodanski gyorsan. – Csak egy kis időt vesz igénybe a felvétel. Biztos vagyok benne, hogy megérti. Szüksége lesz egy egyenruhára és egy személyi kártyára. Meg aztán van egy kis adminisztráció, amit el kell végezni, mielőtt munkába áll.
– Hát itt vagyok – mosolygott Jeffrey. – Miért nem esünk rajta túl mindjárt?
Bodanski egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta. – Egy pillanat. – Felállt az íróasztalától és kiment az irodából.
Jeffrey ülve maradt. Remélte, hogy nem túl feltűnően törte magát a minél korábbi munkába állásért. Egy ezüstkeretes fénykép állt az íróasztalon. Egy asszony, két pirospozsgás gyerekkel. Ez az egyetlen személyes jellegű tárgy az egész szobában, de nagyon kedves, gondolta Jeffrey.
Bodanski egy hollófekete hajú, barátságos mosolyú, alacsony férfival tért vissza, aki a takarítók sötétzöld ruháját viselte. Bodanski bemutatta José Martinezt. Jeffrey felállt, és kezet fogott a férfival. Sokszor látta Martinezt. Leste a férfi arcát, ahogyan Bodanskiét is figyelte, de nem vette észre rajta a fürkészés legkisebb jelét sem.
– José a takarítócsoportunk vezetője – mondta Bodanski kezét Martinez vállára téve. – Elmondtam Josénak, hogy ön azonnal munkához szeretne látni. José osztja el a feladatokat, így át is adom neki önt.
– Ez azt jelenti, hogy fel vagyok véve? – kérdezte Jeffrey.
– Azt bizony – mosolygott Bodanski –, és örömmel üdvözlöm a Memorial alkalmazottainak sorában. Ha Joséval végeztek, jöjjön vissza ide, csinálunk egy színes polaroidfelvételt a személyi kártyájához. Ugyanakkor belép majd a "Kék Kereszt/Kék Pajzs"-ba vagy valamelyik egészségügyi szervezetbe. Van valami elképzelése?
– Mindegy – mondta hanyagul Jeffrey.
Martinez magával vitte Jeffreyt az ellátó személyzet központi részlegébe amely az első alagsori szinten helyezkedett el. A férfinak kellemes spanyol akcentusa és ellenállhatatlan humora volt. Voltaképpen majdnem mindent elég mulatságosnak talált ahhoz, hogy nevetni lehessen rajta, így például azt a Jeffreynek szánt nadrágot is, amely először akadt a kezébe. A szára éppen Jeffrey térdéig ért.
– Azt hiszem, amputálni kell – mondta nevetve. Néhány próba után találtak egy megfelelő egyenruhát. Aztán Jeffrey kapott egy öltözőszekrényt. Ekkor Martinez figyelmeztette Jeffreyt, hogy legalább az egyeninget vegye föl. – A gatya maradhat – tette hozzá vidáman.
Martinez elmagyarázta Jeffreynek, hogy most végigvezeti a kórházon. Pillanatnyilag a takarítói inge fogja helyettesíteni a személyi kártyáját.
– Nem akarom tovább rabolni az idejét – udvariaskodott Jeffrey. Esze ágában Sem volt végigsétálni a kórházon fényes nappal, amikor a legtöbb esély volt rá, hogy felismerik.
– Van időm – nyugtatta meg Martinez. – Semmi gond. Amellett ez hozzátartozik a tájékozódás gyakorlásához.
Jeffrey nem akart vitatkozni, ezért nyugtalanul fölvette a sötétzöld takarítói inget, az utcai ruháját pedig az öltözőszekrénybe tette. Vászonzsákját a vállára akasztva, elkészült rá, hogy mindenhová követi Martinezt, bárhová vezeti. De a vászonzsákot a legszívesebben a saját fejére húzta volna.
Martinez megállás nélkül beszélt, amint körülvezette Jeffreyt. Először bemutatta annak a takarítócsapatnak, amelyik jelenleg dolgozott. Aztán elmentek a mosodába, ahol mindenki túlságosan elfoglalt volt ahhoz, hogy ügyet vessen rájuk. Következett a kávézó, ahol mindenki kifejezetten barátságtalan volt. Szerencsére nem ült ott senki, aki ismerte volna Jeffreyt.
Fölballagva a lépcsőkön, a földszinten Martinez átvezette Jeffreyt a járóbeteg-rendelésen, és a sürgősségi ellátón. Ez utóbbiban Jeffrey legszívesebben sarkon fordult volna, hogy elbújjon a hallban, amikor meglátott néhány cselédkönyves sebészt, akiket nagyon jól ismert, hiszen egymást váltogatták az aneszteziológián. Szerencsére azonban nem néztek felé. Egy baleseti sérültről tárgyaltak. A sürgősségi ellátó után Martinez odavezette Jeffreyt az északi toronyépület egyik legnagyobb felvonójához.
– Most meg akarom mutatni a laboratóriumokat – tájékoztatta Martinez. – Aztán pedig a műtőrészleget.
Jeffrey nyelt egyet. – Nem kellene visszamennünk Mr. Bodanskihoz? – nyögte ki kétségbeesve.
– Annyi időt töltünk itt, amennyi szükséges – válaszolta Martinez. Odalépett Jeffreyhez, hogy beszálljanak a felvonóba, amelynek az ajtaja éppen most nyílt ki. – Azonkívül nagyon fontos, hogy lássa a kórélettant, a kémiai labort és a műtőt. Ma éjjel oda lesz beosztva. Ezeket mindig az éjszakai műszak takarítja. Csak éjjel van rá lehetőség.
Jeffrey a lift hátsó falához furakodott. Martinez követte. – Négy másik emberrel fog együtt dolgozni – magyarázta neki. – A műszakvezető neve David Arnold. Rendes ember.
Jeffrey bólintott. Amint közeledtek a műtők és a laboratóriumok emelete felé, kezdett összeszorulni a gyomra az idegességtől. Csaknem megpördült a tengelye körül, amikor Martinez megragadta a karját és előretuszkolta, miközben azt mondta: – Ez a mi emeletünk.
Jeffrey mély lélegzetet vett, mielőtt kilépett a felvonóból a kórháznak azon a részén, ahol az életéből gyakorlatilag csaknem két évtizedet töltött el.
Egyszer csak leesett az álla a csodálkozástól. Egy másodpercig mozdulni sem tudott. Közvetlenül előtte ott állt Mark Wilson, és arra várt, hogy beszálljon a liftbe. Sötét szemének pillantása csaknem átfúrta Jeffreyt. Wilson szeme összeszűkült. Jeffrey már szinte hallotta, ahogy megszólal: – Jeffrey, te vagy az?
– Kiszáll vagy nem? – mordult rá Wilson Jeffreyre.
– Kiszállunk – mondta Martinez, miközben enyhén előretaszította Jeffreyt. Beletelt néhány másodpercbe, amíg Jeffrey felfogta, hogy Mark nem ismerte fel őt. Amint a liftajtók csukódtak, hirtelen megfordult és másodszor is elkapta Mark pillantását. A felismerés leghalványabb jelét sem tapasztalta.
Jeffrey visszatolta az orrán a szemüveget. Akkor csúszott le, amikor kibotorkált a felvonóból.
– Jól érzi magát? – kérdezte gyanakodva Martinez.
– Remekül – bólintott Jeffrey. Tényleg megkönnyebbült. Biztató jel volt, hogy Mark nem ismerte fel.
A kémiai és a kórélettani laboratóriumokon át vezető kalandozás kevésbé volt idegfeszítő, mint a felvonóban tett utazás. Jeffrey rengeteg ismerőst látott, de Mark Wilsonhoz hasonlóan senki sem fogott gyanút.
A feszültség csak akkor kezdett újra vibrálni Jeffreyben, amikor Martinez bevezette a műtőrészleg pihenőjébe. Ebben a kora délutáni időpontban legalább húsz ember akadt, akit jól ismert Jeffrey, s akik ott kávéztak, beszélgettek vagy újságot olvastak. Közülük csak egyetlenegynek kellett volna felkiáltania, hogy ki ez az alak, és abban a pillanatban neki befellegzett. Mialatt Martinez sorolta az éjszakai munkafázisokat, Jeffrey a saját cipőjét tanulmányozta. Nagyon igyekezett, nehogy véletlenül ránézzen valakire, de csaknem tizenöt percig gyűrődtek az idegei, míg végül rájött, hogy senki sem hederít rá. Martinezzel együtt mindketten gyakorlatilag láthatatlanok voltak.
A férfi öltözőben aztán Jeffrey ugyanolyan szigorú vizsgán esett át, mint amilyen a Mark Wilsonnal való találkozása volt. Szemtől szembe került egy másik aneszteziológussal akit rendkívül jól ismert. A szokásos táncoló mozdulatokkal, azon igyekeztek, hogy elmenjenek egymás mellett a mosdók közelében. Amikor ez az orvos sem ismerte fel, holott csak centiméterek választották el őket egymástól, Jeffrey csodálkozva és elégedetten vette tudomásul a jelenséget. Jobban sikerült a maszkja, mint ahogy remélte.
– Látott már életében műtősruhát? – kérdezte Martinez amint megálltak egy fülkesor előtt, ahol a műtősruhákat tárolták.
– Igen – mondta szerényen Jeffrey.
– Akkor jó – vidult fel Martinez. – Nem hiszem, hogy most be kellene mennünk. David Arnold úgyis megmutatja majd az egész műtőrészleget ma éjjel. Túlságosan nagy ott a nyüzsgés ilyenkor.
A körséta végeztével Jeffrey megkönnyebbülten vette föl ismét az utcai ruháját. Aztán Martinez visszavezette Carl Bodanski irodájába. Miután kezet ráztak, Martinez sok szerencsét kívánt Jeffreynek és visszatért a munkájához. Bodanskinál egy belépési nyilatkozatot és egy egészségbiztosítási formanyomtatványt kellett aláírnia Jeffreynek. Annyira ideges volt még, hogy a saját nevét kezdte aláírni, aztán észbe kapott és Frank Amendola nevét körmölte oda a megfelelő helyre.

Devlin öles léptekkel mászott fölfelé a lépcsőkön, a bostoni földalatti villamos reptéri megállójából. Cowboycsizmájának acél sarokvédője fémes csengéssel koccant neki újra meg újra a piszkos betonnak. Szívesen megfojtott volna valakit és nem is volt túlságosan válogatós. Bárki megfelelt volna aki az útjába akad.
A hangulata még pocsékabbá vált, amióta elhagyta Michael Mosconi irodáját. Ahogy számított rá, a repülőtéren mindeddig csak az idejét fecsérelte. Beszélt az autóparkoló ellenőreivel, hogy észrevettek-e egy fickót, aki este kilenc körül beállt egy krémszínű Mercedes 240D kocsival. Persze, senki sem emlékezett. Következett a bostoni földalatti repülőtéri állomása, ahol megszerezte annak a fickónak a nevét és telefonszámát, aki előző este árusított a lenti ajándékboltban. A tisztviselő úgy adta meg a telefonszámát, mintha a fogát húznák. Amikor Devlinnek sikerült végül felhívnia az emberét, kiderült, hogy teljesen hiába gyötörte magát, ahogy sejtette is előre. A pasas még arra sem emlékezett volna, ha a saját édesanyja vásárol tőle valamilyen emléktárgyat.
Amint elérte az autóbusz-állomást, Devlin letáborozott, hogy megvárja a belső járatot. Amikor végül megérkezett a busz, Devlin az első ajtón szállt fel.
Kezdetben megpróbált udvarias lenni. – Bocsánat – szólalt meg. A sofőr vékony fekete fickó volt, olcsó fémkeretes Gandhi-szemüveggel. – Talán tudna nekem felvilágosítást adni – mondta Devlin.
A sofőr tekintete megrebbent, amikor észrevette Devlin tetovált karját, aztán fölnézett a férfi arcába. – Nem tudom becsukni az ajtót, amíg le nem ül – mondta. – És nem indulhatok el, amíg az ajtó nincs zárva.
Devlin segélykérően az égre nézett, majd végigpillantott a busz belsején. Néhány utas a hátsó ajtón szállt fel és azon igyekezett, hogy a bőröndjét elhelyezze a csomagtartó állványon.
– Csak egy másodperc – mondta udvariasan Devlin, mert még türtőztette magát. – Én egy embert keresek, aki valószínűleg egy ilyen buszra szállhatott fel a múlt este fél tíz körül. Egy bajuszos, sovány, fehér hapsi, aktatáskával. Más csomag nem volt nála. Azt szeretném tudni, hogy…
– Nagyon örülnék, ha leülne – szólalt meg a sofőr, Devlin szavába vágva.
– Ide figyeljen, barátom! – zümmögte Devlin egy oktávval mélyebb hangon. – Megpróbálok udvarias lenni magával.
– Csak az idejét vesztegeti – biggyesztette le a száját a sofőr. – Én három harminckor végzek.
– Értem – mondta Devlin, a legnagyobb erőfeszítéssel fékezve magát. – Meg tudná mondani a nevét azoknak a gépkocsivezetőknek, akik a múlt éjjel voltak szolgálatban?
– Miért nem megy a forgalmi irodába? – feleselt a sofőr. – De foglaljon előbb helyet!
Devlin lehunyta a szemét. Érezte, hogy ez a balfácán hamarosan kihúzza a gyufát.
– Vagy leül, vagy leszáll a buszról – pattogott a sofőr.
Ez volt az utolsó csepp a pohárban, Devlin villámgyors mozdulattal megragadta a sofőr mellén az inget és úgy emelte ki a fickót az ülésből, hogy az arca egy ujjnyira volt az övétől.
– Tudod mit, pajtás? – suttogta Devlin. – Nekem nem tetszik az ilyen modor. Mindössze azt szeretném, ha egyszerű választ kapnék egy egyszerű kérdésre.
– Hé! – kiáltotta az egyik utas.
Még mindig az ülés fölött tartva a megrémült sofőrt, Devlin hátrafordult a busz vége felé. Egy jelentéktelen külsejű férfi törtetett előre. Az arca égett a felháborodástól. – Mi folyik itt? – harsogta.
Devlin kinyújtotta a bal karját és úgy markolta meg az utas fejét, mintha csak kosárlabdát tartana a tenyerében. Először egy lépéssel előbbre húzta a férfit, aztán erőteljesen hátralökte. A férfi megingott és hanyatt vágódott a peronon. A többi utas megszeppenve figyelt. Senki nem próbált a sofőr segítségére sietni.
Közben a buszvezető igyekezett valahogy megszólalni. Devlin visszaeresztette az ülésre. A sofőr krákogott, aztán rekedt hangon két nevet mondott Devlinnek. – Nem tudom a telefonszámukat, de mind a ketten Chelsea-ben laknak.
Devlin beírta a neveket egy kis noteszba, amelyet vászoningének bal felső zsebéből húzott elő, amikor megszólalt a személyhívója. Lecsatolta a csipogót az övéről, megnyomta a gombot és figyelte a kijelzőt, amelyen Michael Mosconi telefonszáma jelent meg világítva.
– Köszönöm, pajtás – intett Devlin a sofőrnek. Megfordult és leugrott a buszról. A kocsi sűrű dízelfüstfelhőbe burkolózva úgy robogott el, hogy még nyitva volt az ajtaja.
Devlin utánanézett, és közben azon tűnődött, nem lesz-e itt a nyakán néhány perc múlva egy rendőrségi járőrkocsi. Mert ha igen, akkor nagy esélye van, hogy ismeri a hekusokat. Igaz, hogy már öt éve nem tartozott a rendőrség kötelékébe, de még mindig sok barátja volt. Az újoncokat kivéve csaknem mindenkit ismert.
Visszasétálva a repülőtéri váróterembe, Devlin egy nyilvános telefonon felhívta Michaelt. Közben átvillant rajta, vajon Michael azt ellenőrzi-e, hogy ő kint van-e a reptéren.
– Jó híreim vannak, haver – kezdte Michael, amint meghallotta, hogy ki beszél. – Meg sem kellene mondanom neked, túlságosan megkönnyíti a munkádat. Tudom, hová bújt el Jeffrey Rhodes.
– Hová? – kérdezte mohón Devlin.
– Ne olyan hevesen! – csillapította Michael. – Ha megmondom, te pedig tánclépésben odasétálsz és fülön csíped az nem ér meg negyven lepedőt. Bárki mást is megbízhatok ezzel. Világosan beszélek?
– Hogyan szerezted ezt az információt? – mordult a telefonba Devlin.
– Norstadt tudta meg, a főkapitányságon – mondta
Michael diadalmasan. – Mialatt a taxivállalatokat ellenőrizték, előkerült egy sofőr, aki elmondta, hogy fölszedett egy fickót akinek a személyleírása csaknem megegyezik Jeffrey Rhodeséval. A gépkocsivezető elmondta, hogy Rhodes furcsán viselkedett. Először még az útirányt sem adta meg. A vezető szerint egy ideig céltalanul köröztek a városban.
– És miért nem csípte fülön a rendőrség? – kíváncsiskodott Devlin.
– Majd elkapják. Előbb-utóbb – mondta Michael. – De egy kicsit el vannak foglalva most. Valami rockegyüttes jön a városba. Azonkívül nem tartják Rhodest közveszélyes bűnözőnek.
– Szóval, mi az ajánlat?
– Tíz lepedő – mondta határozottan Michael. – Akár tetszik, akár nem.
Devlin csak egy pillanatig gondolkodott. – Tetszik – vágta rá dühösen.
– Essex Hotel – lökte oda Michael. – És Dev, dádázd meg egy kicsit a fickót! Túlságosan sok bosszúságot okozott már eddig.
– Boldog örömmel – kiáltott fel Devlin, és ezt szívből mondta. Nemcsak azért mert Jeffrey megütötte az aktatáskájával, hanem mert harmincezer dollártól szabadította meg éppen most. Vagy lehet, hogy mégsem?
Visszatérve a buszállomásra, Devlin leintett egy taxit. Öt dollárért elvitette magát a központi parkolóba.
Amikor Devlin kihajtott a repülőtérről, lényegesen jobb hangulatban volt. Szomorú volt, hogy elveszített harmincezret, ha ennek tényleg így kellett történnie, de tíz lepedőt is megért ez a reá váró kis meló. Ezenkívül egy kicsit megszorongathatja Jeffreyt. Most, hogy ismerte a tartózkodási helyét az egész munka sétagaloppnak tűnt. Frankó balhé lesz.
Devlin egyenesen az Essex szállodához hajtott. Egy tűzcsapnál parkolt le az utca túloldalán. Ismerte az Essexet. Amikor még a rendőrségnél volt, jónéhány kábítószer-ellenes akció során fésülték át a szállodát.
Devlin megmászta a lépcsőket. Mielőtt kinyitotta az ajtót, benyúlt a dzsekijébe és a bal karja alatt kicsatolta azt a pántot, amely rövid csövű 0,38-as pisztolyának markolatát rögzítette. Jóllehet, biztos volt benne hogy Jeffrey fegyvertelen, azért nem árt az óvatosság, gondolta. Szerzett már neki a doki néhány meglepetést korábban. De ez nem fog megismétlődni.
Amint Devlin körülpillantott odabent, azonnal látta, hogy utolsó látogatása óta az Essex fikarcnyit sem változott. Még a szagra is emlékezett. Most is ugyanaz a dohos illat terjengett mindenütt, mintha gombát termesztenének a pincében. Devlin odasétált a portáspulthoz. Amikor a portás fölkelt a tévéje elől, Devlin rá is emlékezett. A kollégái a testületnél csak úgy emlegették a fickót, hogy "a bulldog", mert az alsó ajka rondán lefittyedt.
– Miben segíthetek? – kérdezte a portás, nyilvánvaló utálattal szemlélve Devlint. Tisztes távolságba húzódott a pulttól, mintha attól félne, hogy Devlin átnyúl és elkapja.
– Az egyik vendégüket keresem – mondta Devlin udvariasan. – A neve Jeffrey Rhodes, de lehet, hogy nem ezen a néven jelentkezett be.
– Nem adhatunk információt a vendégeinkről – darálta a portás a szokott szöveget.
Devlin fenyegetően előrehajolt. Elég sokáig így maradt ahhoz, hogy a portásnak kényelmetlen érzése támadjon. – Szóval nem adhatnak információt a vendégeikről? – ismételte meg Devlin bólintva, mintha tudomásul venné a dolgot.
– Úgy van – mondta bizonytalanabbul a portás.
– Mi a fenét gondol, ez talán a Ritz Szálló? – kérdezte Devlin gúnyosan. – Itt rendszerint csak egy rakás kerítő, utcalány és kábítószeres lakik.
A portás egy lépést hátrált, rémülten meredve a behemótra. Devlin tenyere villámsebesen csapott le a portáspultra, és a nyomában óriási robaj hullámzott végig az előcsarnokon. A portás összerándult. Láthatóan meg volt félemlítve.
– Ma egész nap pokollá teszik az életemet az emberek – hörögte Devlin, aztán lehalkította a hangját. – Én csak egy ártatlan kérdést tettem fel.
– Nincsen Jeffrey Rhodes nevű vendégünk – makacskodott a portás.
Devlin bólintott. – Nem meglepő. De hadd írjam le! Körülbelül olyan magas, mint maga, negyven év körüli, bajuszos, barna hajú, jóképű és valószínűleg egy aktatáska volt nála.
– Ez Richard Bard lesz – mondta előzékenyen a portás.
– És mikor foglalta el Mr. Bard ezt a fejedelmi szállást? – érdeklődött Devlin.
– Múlt éjjel tíz körül – tűnődött a portás. Aztán, abban a reményben, hogy lecsillapítja Devlint, lapozni kezdte a bejelentőkönyvet és remegő kézzel mutatott rá egy névre. – Látja, itt írta alá. Ez itt.
– És Mr. Bard jelenleg a lakosztályában tartózkodik? – kérdezte Devlin, továbbra is kínos udvariassággal, a Portás megrázta a fejét. – Déltájban elment, de teljesen másképp nézett ki. A haja fekete volt, és leborotválta a bajuszát.
– Rendben van. Azt hiszem, ezt tisztáztuk – sóhajtott Devlin. – Melyik szoba Mr. Bardé?
– A 4F.
– Nem feltételezem, hogy ön túlságosan sokáig makacskodna, ha arra kérném, hogy vezessen fel oda ugye?
A portás bólintott. Lezárta a pénztárgép fiókját, leakasztott egy tartalék kulcsot és előjött a pult mögül. Devlin követte a lépcsőházhoz.
Devlin rámutatott a felvonóra. – Lassan változnak az idők errefelé. Amikor egy kábítószeres akcióban vettem részt itt, öt évvel ezelőtt, ez a felvonó már akkor sem járt.
– Maga rendőr? – kérdezte a portás.
– Olyasféle – mondta kitérően Devlin. Némán másztak fölfelé. Mire felértek a negyedik emeletre, Devlin már várta, hogy a portás azonnal szívrohamot kap. Zihálva lélegzett és ömlött róla a veríték. Devlin hagyta, hogy kifújja magát, aztán átvágtak a hallon a 4F szobához. Devlin odaállt az ajtó csuklópántos széléhez, és bekopogott. Amikor nem volt semmi válasz, oldalra lépett, és hagyta, hogy a portás kinyissa az ajtót. Devlin gyorsan körüljárta a szobát. Teljesen üres volt.
– Azt hiszem, itt várom meg Mr. Bardot – szólalt meg Devlin, miközben odasétált az ablakhoz és lepillantott. Aztán visszafordult a portás felé. – De nem szeretném, ha bármit mondana neki, amikor megérkezik. Hadd okozzak a számára egy kis meglepetést. Érthető?
A portás élénken bólintott.
– Mr. Rhodes, alias Mr. Bard menekül a bíróság elöl – magyarázta Devlin. – Elfogatóparancsot adtak ki ellene, veszedelmes ember, gyilkosságért ítélték el. Ha mond neki valamit, ami fölkelti a gyanúját, nem lehet megjósolni, hogy mit fog tenni. Tudja, miről beszélek…
– Teljes mértékben – mondta sápadtan a portás. – Mr. Bard már akkor furcsán viselkedett, amikor megérkezett. Fel is akartam hívni a rendőrséget.
– Biztos vagyok benne – nyugtázta Devlin gúnyosan.
– Egy szót se szólok senkinek – ígérte a portás, miközben kihátrált az ajtón.
– Számítok magára – szólt utána Devlin. Aztán bezárta az ajtót.
Amint egyedül maradt, odarohant az aktatáskához és az ágyra dobta. Remegő kezekkel csatolta ki a zárakat és hajtotta fel a fedelet, átpörgette a papírokat, de semmit sem talált. Ezután kinyitotta a harmonikaszerű irattartót, és minden rekeszét gyorsan megvizsgálta.
– A franc essen beléd! – ordította Devlin magából kikelve. Abban reménykedett, hogy amilyen űzött vad ez a doki, biztosan otthagyta a pénzt az aktatáskában. De csupán egy köteg irat meg fehérnemű volt benne. Devlin fölvette az egyik papírlapot, amin ez a nyomtatott fejléc volt olvasható: Christopher Everson jegyzete. A lap tele volt irkálva valamilyen tudományos szöveggel. Devlin eltűnődött, hogy ki lehet ez a Christopher Everson.
Aztán elhajította a papírlapot és alapos kutatásba kezdett a szobában, hátha Jeffrey elrejtette valahová a pénzt. De nem volt sehol. Devlin rádöbbent, hogy Jeffrey magánál hordja a pénzt. Pedig éppen azért egyezett bele olyan gyorsan Michael ajánlatába, mert úgy tervezte, hogy zsebre vágja a negyvenötezer dollárt, amely feltehetően Jeffreynél van. Kiegészítésnek szánta ahhoz a tízezerhez, amelyet Michaeltől fog kapni.
Devlin végignyújtózott az ágyon és kihúzta revolverét a pisztolytáskából. A jó doki állandóan meglepetéseket okozott neki. Devlin úgy döntött, jobb lesz, ha minden eshetőségre fölkészül.

Jeffrey lényegesen jobban érezte magát álruhájában és új személyiségének birtokában, amióta minden különösebb fennakadás nélkül sikerült végigjárnia a Boston Memorial Kórházat. Ha azok az emberek sem ismerték fel, akikkel bensőséges viszonyban volt, akkor nem kellett többé félnie a nyilvánosságtól, legalábbis addig nem, amíg sikerül megőriznie új személyazonosságát. Megnövekedett önbizalmának jeleként magabiztosan fogott egy taxit, és a St. Josephs kórházhoz hajtatott.
Még mindig tudatában volt annak, hogy rengeteg készpénz van nála, de sokkal biztonságosabbnak vélte, ha magával hurcolja egy vászonzsákban, mintha továbbra is egy aktatáskában őrizné.
A St. Josephs lényegesen régebbi volt a Memorialnál. Még a századforduló táján emelték a vörös téglás épületet, és azóta többször felújították. Minthogy az Arnold arborétum mellett, egy fákkal övezett liget közepén állt, környezete sokkal vonzóbb volt, mint a Memorialé. Eredetileg katolikus irgalmas kórháznak épült, de az évek folyamán újból közkórház lett belőle. Minthogy a St. Josephs Boston külvárosában állt, nem a belvárosi kórházak elegáns méltósága övezte, sokkal inkább az ország társadalmi bajainak gyűjtőhelye volt.
Jeffrey megállt az előcsarnokban és az intenzív osztály iránt érdeklődött egy rózsaszín köpenyes fehér hajú asszonytól aki a kórházi információs fülkében foglalt helyet. Az idős hölgy mosolyogva irányította az első emeletre. Jeffrey minden nehézség nélkül megtalálta az intenzív osztályt, és besétált.
Aneszteziológusként teljesen otthon érezte magát ebben a látszólag kaotikus, szupertechnikával zsúfolt világban. Minden ágy foglalt volt. Mindenhol gépek surrogtak és műszerek csipogtak. Az infúziós palackok fürtjei úgy lógtak az állványokon mint az érett gyümölcsök. Csövek, vezetékek, kábelek indáztak mindenfelé.
És ennek az egész elektronikus összevisszaságnak a közepén dolgoztak a nővérek. Szokás szerint annyira lefoglalták őket a különféle teendők, hogy tudomást sem vettek Jeffrey jelenlétéről.
Jeffrey végül a nővérszobában találta meg Kellyt. Éppen akkor vette fel a telefont, amikor Jeffrey odalépett az íróasztalhoz. Ahogy a tekintetük összetalálkozott, Kelly intett a szemével a férfinak, hogy várjon egy kicsit. Jeffrey észrevette, hogy Kelly valamilyen laboratóriumi leletet tart a kezében.
Miután letette a kagylót, kiszólt egy másik nővérnek és odakiáltotta neki az eredményt. A terem túlsó felében a nővér bólintott, hogy megértette, és igazított valamit egy infúziós cseppszabályozón.
– Miben segíthetek? – kérdezte Kelly, miután Jeffrey felé fordult. Fehér blúzban és fehér nadrágszoknyában volt, a haja pedig könnyed kontyba volt felkötve.
– Már segített rajtam – mosolygott Jeffrey.
– Hogyan kérem? – mondta látható zavarban Kelly.
Jeffrey nevetett. – Én vagyok! Jeffrey!
– Jeffrey? – nézett rá elkerekedett szemmel Kelly.
– Jeffrey Rhodes – erősködött a férfi. – El sem akarom hinni, hogy senki sem ismer fel! Tisztára olyan, mintha plasztikai műtéten estem volna át.
Kelly a szája elé emelte a kezét, hogy elrejtse a mosolyát. – Mit csinálsz itt? Mi lett a bajuszoddal? És a hajaddal?
– Ez hosszú történet. Van egy perc szabadidőd?
– Persze! – Kelly odaszólt egy másik nővérnek, hogy most fog szünetet tartani. – Gyere – mondta Jeffreynek, és a nővérszoba mögötti ajtóra mutatott. Bevezette a hátsó szobába, amelyet raktárnak és átmeneti pihenőfülkének használtak a nővérek.
– Kérsz egy kis kávét? – kérdezte Kelly. Jeffrey elismerte, hogy egy csészével nagyon jólesne. Kelly kitöltött egyet neki, egyet meg magának. – Szóval, mi ez a jelmez?
Jeffrey letette a vászonzsákját és levette a szemüvegét, mert kezdte feltörni az orrnyergét. Elvette a csészét és leült. Kelly nekidőlt a kávéfőző pultnak és a csészéjét a két kezébe fogta.
Attól kezdve, hogy előző este elhagyta Kelly házát, Jeffrey mindent sorban elmesélt, hogy mi történt. A kudarcot a repülőtéren, meg azt, hogy szökevénnyé vált, mert leütötte Devlint az aktatáskájával, amikor dulakodtak a bilinccsel.
– Szóval el akartad hagyni az országot? – kérdezte Kelly.
– Ez volt a szándékom – vallotta be Jeffrey.
– És nem akartál felhívni engem?
– Felhívtalak volna, mihelyt alkalmam lett volna rá – szabadkozott Jeffrey. – Kicsit zavart volt akkor a fejem.
– És most hol laksz?
– Egy garniszállóban, Boston külvárosában – válaszolta könnyedén Jeffrey.
Kelly hitetlenkedve rázta a fejét. – Óh, Jeffrey, ez az egész olyan zűrös. Talán mégis jelentkezned kellene a rendőrségen. Ez nem tesz jót a fellebbezésednek.
– Ha feladom magamat, börtönbe dugnak, és valószínűleg letiltják az óvadékot. De ha mégis engedélyt adnak rá, nem hiszem, hogy ezt a pénzt meg tudom szerezni. De a fellebbezésem valójában teljesen más téma. Semmiképpen sem mehetek börtönbe, mert túl sok a dolgom.
– Ezt hogy érted? – csodálkozott Kelly.
– Átnéztem Chris jegyzeteit – magyarázta Jeffrey, miközben alig tudta visszafojtani izgatottságát. – Aztán voltam egy keveset a könyvtárban is. Azt hiszem, Chris ráakadt valamire, amikor szennyezésre gondolt abban a Marcaine-ban, amellyel Henry Noble-t kezelte. És most ugyanerre kezdek gyanakodni azzal a Marcaine-val kapcsolatban, amelyet Patty Owennek adtam. Sokkal alaposabban szeretném megvizsgálni mind a két esetet.
– Olyan furcsa érzésem van, mintha ezt a helyzetet egyszer már átéltem volna – mondta Kelly.
– Mire gondolsz?
– Pontosan úgy beszélsz, ahogy Chris lelkesedett, amikor először kezdett gyanakodni valamilyen szennyezésre, s a következő lépése az volt, hogy öngyilkosságot követett el.
– Sajnálom – mondta tompán Jeffrey. – Nem akartam a múltat felbolygatni.
– Nem a múlt zavar engem – mondta józanul Kelly –, hanem te. Miattad aggódom. Tegnap depressziós voltál, ma egy kicsit mániás. Hogyan érzed magad majd holnap?
– Remekül – nevetett Jeffrey. – Óh, esküszöm! Most tényleg azt hiszem, hogy rátapintottam valamire.
Kelly félrehajtotta a fejét és kérdőn felvonta az egyik szemöldökét. – Biztos akarok lenni benne, hogy emlékszel rá, mit ígértél – mondta komolyan.
– Emlékszem rá.
– Azért! – tette hozzá játékosan, fenyegető hangsúllyal Kelly. Aztán elmosolyodott. – Most, hogy ezt elrendeztük, elmesélheted végre, miért hozott lázba annyira a szennyezés ötlete.
– Egy sereg dolog miatt – kezdte Jeffrey. – Először is, itt van Henry Noble tartós bénulása. Nyilvánvaló, hogy még az agyi idegek is felmondták a szolgálatot. Ez nem történik meg gerincvelői érzéstelenítésnél, így nem lehetett "visszafordíthatatlan gerincvelői érzéstelenítés", ahogy mondták. Az én esetemben pedig a gyereken jelentkezett tartós bénulás aszimmetrikus eloszlásban.
– Noble bénulását nem másodlagos következménynek tartották, miután a rohamok alatt a szívmegállások következtében oxigénhiány lépett fel?
– De igen – mondta Jeffrey. – De Chris azt írta, hogy a boncoláskor a mikroszkóppal vizsgált metszeteken az idegsejtek és a tengelyfonalak roncsolódása volt látható.
– Ezt már nem tudom követni – sóhajtott Kelly.
– Nem szabadna látszódnia károsodásnak az idegsejtek tengelyfonalain olyan mértékű oxigénhiány következtében, amilyet Henry Noble szenvedett el, ha egyáltalán oxigénhiányról volt szó. Ha annyira erős lett volna az oxigénhiány, hogy ez a tengelyfonalak károsodását okozta volna, akkor nem tudták volna elvégezni rajta az életmentő újraélesztést. A helyi érzéstelenítés pedig biztosan nem okoz károsodást az idegsejtek tengelyfonalain. A helyi érzéstelenítés csak a működésüket gátolja, de határozottan állítható, hogy nem mérgezi a sejteket.
– Tegyük fel, hogy igazad van – nézett Kelly a földre, majd Jeffrey arcára. – Hogyan akarod ezt bizonyítani?
– Nem lesz könnyű – ismerte el Jeffrey. – Különösen azért nem, mert szökevény vagyok. De két legyet akarok ütni egy csapásra. Meg akartalak kérdezni, hogy hajlandó vagy-e nekem segítséget nyújtani. Ha az elméletem igaz és bizonyítani tudom, ezzel nemcsak Chris becsületét moshatom tisztára, hanem az enyémet is.
– Természetes, hogy segítek – mondta habozás nélkül Kelly. – Tényleg azt gondoltad, hogy erre meg kell kérned?
– Szeretném, ha komolyan végiggondolnád, mielőtt döntesz – figyelmeztette Jeffrey. – Még baj lehet belőle, hogy szökevény vagyok. Bármilyen segítséget nyújtasz, ezt fel lehet fogni bűnpártolásnak. És ha így van, ez már önmagában is bűntett. De nem tudom pontosan.
– Vállalom a kockázatot – jelentette ki Kelly. – És bármit megtennék, hogy Chris nevét megtisztítsam a rátapadt szennytől. Azonkívül – tette hozzá enyhén elpirulva – szeretnék minden tőlem telhetőt megtenni, hogy segítsek neked.
– Az első lépés annak a bizonyítása lesz, hogy a két Marcaine-ampulla ugyanabból a gyógyszergyárból került ki. Ez elég könnyű ügy. Azt már sokkal nehezebb lesz kideríteni, hogy ezek ugyanabból a sorozatból valók-e, mint ahogyan gyanítom. Bár Chris esete és az enyém között jó néhány hónap telt el, mégis lehetséges, hogy az ampullák ugyanabból a szériából valók. Inkább az aggaszt, hogy több szennyezett fiola is forgalomba kerülhetett.
– Istenem! Ez hátborzongató! Bármikor újabb tragédia történhet.
– Ismersz valakit a Valley kórházból, aki meg tudná mondani, melyik cég látja el őket Marcaine-nal? Történetesen tudom, hogy a Memorial a sajátjait a New Jersey-beli Arolen gyógyszergyártól szerzi be.
– Az isten szerelmére, persze hogy ismerek – vágta rá Kelly. – A nővérek egy része, akikkel együtt dolgoztam, most is ott van a Valleyben. Charlotte Henning főnővér a műtőrészlegben. Legalább egy héten egyszer beszélünk egymással. Azonnal fel fogom hívni, ahogy végzek itt a kórházban.
– Ez óriási lesz – lelkesedett Jeffrey. – Én pedig hadd mutatkozzam be, mint a Boston Memorial takarítócsoport legújabb tagja.
– Mi-cso-da?!
Jeffrey elmagyarázta, miként jutott be a jelmezében a Boston-i Memorialba, hogy helyet szerezzen magának a takarítók éjszakai műszakjában.
– Nem vagyok meglepve, hogy senki sem ismert fel – nevetett Kelly. – Nekem sem sikerült.
– De azok olyan emberek, akikkel éveken át együtt dolgoztam – háborgott Jeffrey.
Az intenzív osztályra nyíló ajtó megnyikordult, és egy nővér dugta be a fejét. – Kelly, néhány perc múlva szükség lesz rád. Betegfelvételünk van.
Kelly odaszólt, hogy hamarosan ott lesz. A nővér bólintott és tapintatosan távozott.
– Szóval, fölvettek minden kukacoskodás nélkül? – kérdezte Kelly.
– A legteljesebb mértékben – mondta diadalmasan Jeffrey. – Ma éjjel kezdek.
– És mit akarsz csinálni, ha már egyszer ott vagy a kórházban? – kíváncsiskodott Kelly.
– Először is utánajárok annak, amire te hívtad fel a figyelmemet – mondta Jeffrey. – Megpróbálok magyarázatot találni arra, hogy a 0,75 százalékos Marcaine-ampulla hogyan került az altatógépem hulladéktárolójába. Azt tervezem, hogy kiderítem, milyen operációk voltak aznap a műtőben. Másrészt megpróbálom átnézni Patty Owen boncolási jegyzőkönyvét. Kíváncsi vagyok készítettek-e a boncolás során metszeteket a környéki idegekről. Azt is szeretném tudni, végeztek-e méregtani vizsgálatot.
– Csak annyit mondhatok, legyél nagyon óvatos – nézett Kelly komolyan Jeffreyre. Majd kikaparta a cukrot a csésze aljáról és a mosogatóban leöblítette a poharat. – Sajnos, vissza kell mennem dolgozni – mondta.
Jeffrey is odament a mosogatóhoz és kiöblítette a csészéjét. – Köszönöm, hogy időt szakítottál a számomra – jegyezte meg, amint Kelly kinyitotta az ajtót. A lélegeztetőgépek zaja beáradt a szobába. Jeffrey fölkapta a vászonzsákját, föltette a szemüvegét és követte Kellyt az ajtón át.
– Fölhívsz ma este? – kérdezte Kelly, mielőtt elváltak. – Amilyen hamar csak tudok, beszélni fogok Charlotte-val.
– Hánykor szoktál lefeküdni?
– Este tizenegy előtt nemigen.
– Akkor majd munkába indulás előtt hívlak – ígérte Jeffrey.
Kelly nézte a távolodó férfit. Rosszkedvű volt, mert nem volt elég bátorsága, hogy megkérdezze a férfitől, nem akar-e szálloda helyett inkább nála lakni.

Carl Bodanski számára ez a nap rendkívül hasznosnak bizonyult. Számos kellemetlen ügye végre megoldódott. A legnagyobb siker az volt, hogy talált egy újabb munkást a takarítók éjszakai műszakjába. Pillanatnyilag éppen azzal volt elfoglalva a nagy jelzőpanel előtt, hogy felfüggessze a legújabb névtáblát, amelyen ez állt: FRANK AMENDOLA.
Hátralépve a személyzeti táblától, Bodanski kritikus szemmel méregette az eredményt. Nem volt teljesen elégedett. Frank Amendola neve kissé ferdén lógott. Óvatosan arrébb görbítette a kis fémhorgokat, amelyek a névtáblát tartották, azután ismét hátralépett. Így már sokkal jobb volt.
Halk kopogás hallatszott az ajtón. – Szabad – szólt ki Bodanski. Az ajtó kinyílt. Ott állt a titkárnője, Martha Reton. Belépett a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Valami lógott a levegőben. Martha szokatlanul viselkedett.
– Sajnálom, hogy zavarom, Mr. Bodanski – kezdte.
– Nem zavar – nyugtatta meg Bodanski. – Mi a baj? – Bodanski az a típus volt, aki bármilyen változást, ami eltért a megszokottól, fenyegetésként élt át.
– Itt van egy ember, aki önnel akar beszélni.
– Kicsoda? – kérdezte Bodanski. Számtalan ember jött hozzá nap mint nap. Elvégre ez volt a személyzeti osztály. De miért csinál ebből ekkora ügyet a titkárnője?
– A neve Horace Mannly – mondta Martha. – Az FBI-tól.
Finom borzongás futott végig Bodanski gerincén. Az FBI, ismételte riadtan. Gondolatban végigfutott azokon az apró szabálytalanságokon, amelyeket elkövethetett az elmúlt néhány hónap folyamán. Egyszer úgy várakozott, hogy nem váltott parkolójegyet. Aztán ott volt az otthoni telefaxkészüléke, amelynek az árát a múlt héten beszámította az adó kedvezményébe, holott a készüléket nem üzleti célból vette.
Bodanski úgy helyezkedett el íróasztala mögött a székben, mint aki foglalkozásánál fogva minden gyanú felett áll. – Küldje be Mr. Mannlyt – mondta kissé idegesen.
Martha eltűnt. Szempillantásnyi idő múlva egy meglehetősen hájas férfi lépett Bodanski irodájába.
– Mr. Bodanski – szólította meg a férfi, amint odaballagott Bodanski íróasztalához – Mannly vagyok, az FBI-tól. – A kezét nyújtotta.
Bodanski megrázta. Az ügynök keze olyan nyirkos volt, hogy Bodanski alig tudott elnyomni egy fintort. A férfinak akkora tokája volt, hogy teljesen eltakarta a nyakkendője csomóját. Szeme, orra és szája döbbenetesen aprónak tűnt, nagy, sápadt arcának félgömbjén.
– Foglaljon helyet – intett neki Bodanski. Miután leültek, megkérdezte. – Nos, miben állhatok szolgálatára?
– A számítógépek állítólag segítenek bennünket, de ha csak többletmunkát adnak – sóhajtotta Mannly – Érti, mire gondolok…
– Természetesen – válaszolta Bodanski, bár nem tudta, hogy a férfi mire gondol. De esze ágában sem volt ellentmondani egy FBI-ügynöknek.
– Valamelyik óriási komputer valahol egyszer csak kiköpte ezt a nevet: Frank Amendola – magyarázta Mannly. – Igaz, hogy ez a fickó maguknál dolgozik? Nem zavarja, ha rágyújtok?
– Igen. Nem. Úgy értem, éppen most vettem fel egy Frank Amendola nevű férfit, és nem, nem zavar, ha rágyújt.
– Bár megkönnyebbült, hogy nem őutána nyomoznak, bosszantotta, hogy Frank Amendola iránt érdeklődnek. Tudhatta volna, hogy az éjszakai műszakhoz találni valakit csak szép álom.
Horace Mannly rágyújtott. – A hivatalunk a központból kapta az értesítést arról, hogy önök alkalmazták ezt a Frank Amendolát – magyarázta.
– Ma vettük fel. Körözik?
– Tényleg körözik – szabadkozott Mannly –, de nem bűnügy miatt. A felesége körözi, nem az FBI. Családi ügy. Néha ilyenbe is belekeveredünk. Attól függ. Nyilván a felesége csinált ekkora felhajtást, mert írt a képviselőjének, meg a Hivatalnak, és verte a tamtamot. Így a fickó személyi számát az eltűnt személyek rovatába tették. Minthogy ez a személyi szám befutott maguktól, azonnal megszólalt nálunk a csengő. Bingó! Szóval, hogy viselkedett ez a fickó? Normális volt, vagy milyen?
– Egy kicsit idegesnek látszott – mondta Bodanski megkönnyebbülten. A fickó legalább nem közveszélyes. – Máskülönben normálisan viselkedett. Értelmesnek látszott. Arról beszélt, hogy jogot akar végezni. Úgy találtuk, hogy alkalmas jelölt a munkavállalásra. Tennünk kellene valamit?
– Nem is tudom – tűnődött Mannly. – Nem hiszem. De úgy gondoltam, jobb, ha idejövök és ellenőrzöm, hogy tényleg előkerült-e. Mondok magának valamit. Ne csináljon semmit, amíg nem jelentkezünk. Mit szól hozzá?
– A lehetőségeinkhez képest bármilyen módon örömmel együttműködünk önökkel.
– Remek – mondta Mannly. Egészen belevörösödött, amíg talpra vergődött. – Köszönöm, hogy fogadott. Amint megtudok valamit, azonnal felhívom.
Horace Mannly elment, de cigarettájának kellemetlen szaga ottmaradt a levegőben. Bodanski az ujjaival dobolt az íróasztalon. Abban reménykedett, hogy Frank otthoni zűrjei miatt nem fog elveszíteni egy ilyen remek jövendő munkavállalót.

Sem az Essex lerobbant környéke, sem maga a szálloda nem szegte Jeffrey kedvét, amint fölszaladt a hat lépcsőn a főbejárathoz. Talán igaza volt Kellynek, hogy egy kicsit mániás, de legalább megvolt az az érzése, hogy a dolgok végül kezdenek jobbra fordulni. Amennyire vissza tudott emlékezni, most érezte először, hogy a kezében van a sorsa, és nem a sors kezében van ő.
Amint egy taxiban visszafelé hajtatott a St. Joe'sból a Kellynél tett látogatásról, újból végiggondolta a szennyezés lehetőségét. A bénulás minden másnál ékesebben bizonyította, hogy hibásnak kellett lenniük a gyárilag lezárt Marcaine-ampulláknak.
Jeffrey gyorsan át akart vágni az előcsarnokon, de hirtelen lelassított. A portás nem nézte a tévéjét, hanem visszavonult a portáspult mögötti raktárhelyiségbe. Korábban ez az ajtó mindig zárva volt. A portás bólintott, méghozzá idegesen, amint Jeffreyt észrevette. Úgy tűnt, mintha félne tőle.
Jeffrey odament a lépcsőházhoz és elindult fölfelé a szobájába. Nem tudta mire vélni a portás furcsa viselkedését. Jeffrey szemében a férfi mindig is kicsit különc volt, de nem ennyire. Találgatta, hogy ez mit jelenthet. Reménykedett, hogy semmit.
Amikor fölért a negyedikre, áthajolt a korláton és lenézett. A portás ott állt a földszinten, és fölfelé bámult. Amint észrevette Jeffreyt, azonnal félrehúzódott, hogy láthatatlanná váljék.
Szóval nem volt képzelődés, gondolta Jeffrey, amint a lépcsőházi ajtón át belépett a folyosói hallba. A férfi nyilván tisztes távolságból rajta tartotta a szemét. De miért?
Elindult a hallon át, miközben megpróbált magyarázatot találni a portás zavarba ejtő viselkedésére. Aztán eszébe jutott a saját álöltözete. Hát persze! Biztosan ezért. A portás talán nem ismerte fel és azt gondolta, hogy idegen. De mi lesz, ha hívni fogja a rendőrséget?
Amint az ajtajához ért, kutatni kezdett a zsebében a kulcs után. Aztán eszébe jutott, hogy a vászonzsákjába tette. Amint maga elé lendítette a vászonzsákot, hogy széthúzza a villámzárat a középső rekeszen, arra gondolt, hogy egy másik szállodába kellene költöznie. Minden egyéb mellett ezt is meg kell majd fontolnia, ha nem akar állandóan aggódni egy szállodai portás miatt.
Bedugta a kulcsot a zárba és elfordította. Aztán visszadobta a kulcsot a vászonzsákba, de úgy, hogy emlékezzen rá, melyik rekeszben van, ha el akarja hagyni a szobát. Amikor belépett az ajtón, már újból a szennyezési elmélettel kezdett foglalkozni. Aztán hirtelen megdermedt.
– Üdvözlet, dokikám! – Rikkantotta Devlin. Az ágyon feküdt elnyújtózva, a pisztolya ott hevert mellette. – El sem tudja képzelni, mennyire vártam, hogy újra lássam magát, amióta olyan csúnyán viselkedett a legutóbbi találkozásunk idején.
Devlin kissé fölemelkedett, és a fél könyökére támaszkodva nézett föl Jeffreyre. – Mennyire megváltozott. Nem vagyok biztos benne, hogy felismertem volna magát – harsányan röhögött, aztán a nevetése a dohányosok jellegzetes, száraz köhögésébe csapott át.
Devlin köpött egyet az ágy túlsó oldala felé, és öklével megdöngette a mellét. Krákogott egyet, majd rekedten azt mondta. – Ne álljon már ott! Jöjjön be és üljön le! Helyezze magát kényelembe!
Ugyanazzal az ösztönös reflexszel, ahogy a reptéren leütötte Devlint az aktatáskájával, Jeffrey kiugrott a szobából. Ahogy berántotta maga mögött az ajtót, elvesztette az egyensúlyát és térdre bukott. Amint rázuhant a kopott szőnyegre, dörrenés hallatszott a szobából. A következő pillanatban faszilánkok záporoztak rá. Devlin 0,38-as pisztolyának lövedéke könnyedén átszakította a vékony ajtót és a szemközti falban kötött ki.
Jeffrey talpraugrott, és rohant a hallon át a lépcsőház felé. Nem akarta elhinni, hogy rálőttek. Tudta, hogy körözik, de biztos volt benne, hogy nem tartozik abba a kategóriába, akit élve vagy halva kell elfogni. Arra gondolt, hogy Devlin biztosan megőrült.
Amint Jeffrey csúszva fékezett a lépcsőházban, elkapta az ajtófélfát, hogy irányt változtasson, meghallotta, amint szobájának ajtaja kivágódik. Vállával belökte a lépcsőházi ajtót, abban a pillanatban érkezett Devlin második golyója. Ez a lövedék Jeffrey háta mögött süvített el és darabokra tört egy ablakot a hall végében. Jeffrey hallotta Devlin nevetését. A drabális fickó remekül szórakozott.
Jeffrey úgy robogott lefelé a spirálisan csavarodó lépcsőházban, hogy időnként a korlátba kapaszkodva nyerte vissza egyensúlyát. Lába csak négy-öt fokonként érintette a lépcsőket. Vállára akasztott táskája úgy lobogott mögötte, mint a szélzsák. Hová menjen? Mit csináljon?
Amint az utolsó lépcsőfordulóhoz ért a földszint előtt, hallotta, hogy fenn az ajtó kivágódik, és nehéz léptek visszhangzanak a lépcsőházban. Pánik félelmében ügyetlen ugrással a földszinten termett. Nekivágódott az ajtónak és elkapta a függőleges kilincset. Megrántotta az ajtót, de az nem nyílt ki. Őrült dühvel rántotta megint. Az ajtó nem engedett. Zárva volt!
A kis huzalbetétes ablakon átkukucskálva látta, hogy a portás ott kucorog az ajtó túlsó oldalán. A háta mögött Devlin léptei egyre közeledtek. Másodperceken belül utoléri őt.
Szinte tébolyultan mutogatott a portásnak, hogy a légcsőházi ajtó zárva van. A portás közönyösen vállat vont mintha nem értené, hogy Jeffrey mit magyaráz. Ő meg csak rázta az ajtót, és közben a zár felé mutogatott.
Devlin lábdobogásának hangja hírtelen megszűnt. Jeffrey lassan megfordult. Devlin elérte az utolsó lépcsőfordulót és lenézett csapdába esett áldozatára. Pisztolya az orvosra szegeződött. Jeffrey agyán átvillant, hogy itt a vég. Úgy látszik, az életét így kell befejeznie. Devlin azonban nem húzta meg a ravaszt.
– Csak nincs zárva az ajtó? – kérdezte Devlin álegyüttérzéssel. – Sajnálom, dokikám!
Devlin komótosan lesétált a hátralevő néhány lépcsőn, miközben revolverét Jeffrey fejére irányozta. – Fura – mondta –, de jobban örültem volna, ha nyitva van az ajtó. Sportszerűbb lett volna.
Odalépett Jeffreyhez. Arcán elégedett mosoly terült szét. – Megfordulni! – kiáltott rá.
Jeffrey megfordult és feltartotta a kezét, bár erre nem szólította fel Devlin. A fickó durván nekilökte a bezárt ajtónak és teljes súlyával nekidőlt. Most már nem bízott semmit a véletlenre. Egyetlen rántással hátrafeszítette Jeffrey két karját, és villámgyorsan megbilincselte, mielőtt Jeffrey bármit tehetett volna. Amikor a bilincsek a helyükön voltak, végigtapogatta a férfit, hogy van-e nála fegyver. Aztán visszafordította Jeffreyt és fölemelte a vászonzsákot.
– Ha ez az, amire gondolok – mondta vigyorogva –, akkor nagy örömöt szerzett nekem.
Felrántotta a villámzárat, benyúlt a zsákba és kotorászni kezdett a pénz után. Mohón összeszorított száján egyszer csak széles mosoly jelent meg. Diadalmasan kihúzott egy köteg százdolláros bankjegyet. – Nicsak! – mondta szinte énekelve. Aztán visszagyömöszölte a köteget a vászonzsákba. Nem akarta, hogy a portás meglássa a pénzt és valami rosszra gondoljon.
Devlin a vállára vetette a zsákot és dörömbölni kezdett a lépcső házi ajtón. A portás készségesen nyitotta ki a zárat. Devlin megragadta Jeffrey tarkóját, és a foglyot belökte a hallba.
– Nem tudja, hogy az előírások szerint tilos zárat szerelni a lépcsőházi ajtóra? – szólt rá Devlin a portásra.
A portás elismerte, hogy nem tudta.
– Ha valaki a törvényt nem ismeri, még nem mentesül a büntetés alól – mondta szigorúan Devlin. – Hozza rendbe vagy kiküldöm az épületellenőröket.
A portás bólintott. Valamiféle köszönetet várt volna, hogy olyan segítőkész volt. Devlin azonban rá sem hederített, Amint kivezette Jeffreyt az előcsarnokon és az ajtón át.
Devlin átkísérte Jeffreyt az utca túloldalára a kocsijához, amely a tűzcsapnál parkolt. A járókelők tátott szájjal lesték a jelenetet. Devlin kinyitotta a hátsó ajtót és belökte Jeffreyt. Aztán bevágta az ajtót, rázárta, és a kocsit megkerülve elindult a vezetőülés felé.
Jeffrey agya ebben a pillanatban úgy vágott, mint a borotva, amit ilyen körülmények között nemigen várt volna. Hirtelen előrehajolt az ülésen és a jobb kezét sikerült bedugnia dzsekijének oldalzsebébe. Ujjai körültapogatták a fecskendőt, amelyet korábban tett oda. A körmével lelökte a védőkupakot a tűről. Aztán óvatosan kihúzta a fecskendőt a zsebéből és hátradőlt az ülésen.
Devlin fölrántotta a kocsiajtót, belökte a válltáskát a hátsó ülésre, leült és bedugta a kulcsot a gyújtáskapcsolóba. Abban a pillanatban, amikor el akarta fordítani a kulcsot, hogy begyújtsa a motort, Jeffrey jobbra fordult és a lábát a kocsiajtónak támasztva teljes erőből nekilökte magát a férfinak. Devlint váratlanul érte a támadás. Mielőtt védekezni tudott volna, Jeffrey beledöfte a tűt a férfi jobb csípőjébe és megnyomta a fecskendő dugattyúját.
– Te szemét! – ordította Devlin, és visszakézből Jeffrey arcába vágott. Az ütés erejétől Jeffrey teljesen elszédült.
Devlin hátrakapta a karját, hogy kitapogassa a szúró fájdalom forrását ülepének jobb felén. Egy öt köbcentiméteres fecskendőt talált, tövig beszúrva. – Jézusom! – hörögte a fogát csikorgatva. – Több baj van ezekkel a dilis doktorokkal, mint a tömeggyilkosokkal! – Fájdalomtól eltorzult arccal húzta ki óvatosan a tűt, majd a hátsó ülésre dobta.
Devlin ütésétől Jeffrey elég hamar magához tért ahhoz, hogy megpróbálja kinyitni maga mellett a hátsó ajtót, de megbilincselt kezét nem tudta elég magasra emelni, hogy elérje a belső kilincset. Épp azon igyekezett, hogy a fogával nyissa ki a zárat, amikor Devlin újból tarkón ragadta és megrázta, mint egy rongybabát.
– Mi a fenét injekciózott belém? – vicsorgott Devlin. Jeffrey fulladozni kezdett. – Válaszolj, te szemét! – ordította Devlin, és újból megrázta Jeffreyt. Az orvos csak hörögni tudott. A szemei kezdtek kidagadni. Aztán Devlin eleresztette, és újból ütésre emelte a kezét. – Felelj!
– Nem árt… – ez volt minden, amit Jeffrey ki tudott préselni a száján. – Nem árt magának. – Megpróbálta felhúzni a vállát, hogy kivédje az ütést, amely láthatólag vészesen közeledett, de aztán a csapás elmaradt.
Devlin fölemelt karja megmerevedett a levegőben, tekintete üvegessé vált, és a nagydarab test inogni kezdett. Devlin arckifejezése haragból zavarodottságba váltott át. Támaszt keresve megmarkolta a kormánykereket, de nem tudta megtartani magát. Oldalra dőlt, Jeffrey felé.
Megpróbált valamit mondani, de a torkából csak gurgulázó hangok törtek elő.
– Nem lesz semmi baj – nyugtatta meg Jeffrey. – Ez csak egy kis adag szukcinilkolin. Néhány perc múlva semmi baja nem lesz. Csak semmi pánik!
Jeffrey ülőhelyzetbe taszigálta vissza Devlint, és megpróbált benyúlni a férfi jobb zsebébe. De nem volt ott a bilincs kulcsa. Ahogy előbbre nyúlt, Devlin újból eldőlt az ülésen. Jeffrey nagyjából átkutatta Devlin többi zsebét is, de a kulcs nem volt sehol.
Már-már feladta, amikor észrevett egy kis kulcsot, ami ott himbálózott egy gyűrűn a slusszkulcs mellett. Nem volt könnyű feladat, de végül sikerült kihúznia a kulcsot a gyújtáskapcsolóból, olyan módon, hogy a kormánynak háttal állva előrehajolt, mintha kinézne a hátsó ablakon. Aztán néhány sikertelen próbálkozás után a kisebbik kulcsot végül benyomta a zárba, és megszabadult a bilincstől.
Jeffrey a hátsó ülésről fölvette a vászonzsákját. Mielőtt kiszállt volna a kocsiból, megvizsgálta Devlint. A behemót szinte teljesen béna volt. Lassan, de egyenletesen lélegzett. Ha sokkal erősebb adagot nyomott volna belé, akkor ez Devlin rekeszizmára is hatással lehetett volna. A lófarokfrizurás óriás perceken belül megfulladt volna.
Jeffreyből kibújt az aneszteziológus. Olyan helyzetbe lökte Devlint, hogy ne kerüljön veszélybe a vérkeringése, amíg fekszik. Aztán kiszállt a kocsiból.
Tétován elindult a szálloda felé. A portást mintha a föld nyelte volna el. Jeffrey megállt. Egy pillanatig vívódott, hogy visszamenjen-e a holmiáért. Aztán úgy döntött, hogy túlságosan kockázatos lenne, ha megpróbálná visszaszerezni a cókmókját. A portás abban a pillanatban tárcsázná a rendőrséget.
Azonkívül mit veszíthet? Szomorú, hogy meg kell válnia Chris Everson jegyzeteitől, különösen akkor, ha Kelly szeretné eltenni emlékbe őket. De úgyis azt mondta, hogy most már nem őrizgeti tovább Chris ingóságait.
Jeffrey sarkon fordult és futásnak eredt. A belváros felé indult. Minél hamarabb el akart merülni a tömegben. Ha már biztonságban érzi magát, lesz ideje gondolkodni, és annál jobb, minél távolabb van Devlintől. Jeffrey még most is alig akarta elhinni, hogy a hústornyot sikerült leterítenie egy szukcinilkolin-injekcióval. Ha Devlin dühös volt rá a repülőtéri epizód után, most kétszer olyan dühös lesz. Jeffrey csak abban reménykedett, hogy nem szalad bele megint ennek a vadembernek a karjába addig, amíg nem tudta rendezni a saját ügyeit.

Trent csak akkor tudott visszamenni a központi ellátóba, amikor már elkezdődött a délutáni műszak. Addig egy rendkívül hosszan tartó agyérműtétnél kellett segédkeznie. A műszakváltáskor nem sietett senki a segítségére, így akár tetszett, akár nem, rá volt kényszerülve egy kis túlórára. Megtörtént néha. Általában nem zavarta, de a mostani különleges esetben az időzítés nem volt éppen szerencsés.
Amióta reggel megérkezett a kórházba, a várakozás feszültsége vibrált benne. Minden egyes alkalommal, amikor az ellenőrző nővér visszatért a műtőbe, azt a hírt várta tőle, hogy valamelyik előkészítőben rettenetes komplikációk léptek föl érzéstelenítés közben. De semmi sem történt. A nap monoton egyhangúsággal telt el.
Az ebédidő alatt a kávézóban még fölébredt benne a remény, amikor az egyik nővér, aki a szülészeten dolgozott, hangosan megszólalt: – Hallottátok, mi történt a nyolcasban?
Amikor mindenki odafigyelt, mesélni kezdte, hogy egy cselédkönyves sebészorvos nadrágja az egyik szülés során titokzatos módon meglazult és lecsúszott a térdéig. Mindenki jót mulatott az eseten. Kivéve Trentet.
Trent várt egy kicsit a központi ellátó előtt. Már járt az öltözőben, és a hibátlan Marcaine-ampulla ott lapult az alsónadrágjában. Még rengeteg ember járkált ki-be a különféle műtőkben, de a műszakváltással járó felfordulásnak már vége volt.
Trent nem örült ennek a helyzetnek. Kockázatos volt, hogy ilyenkor menjen be a központi ellátóba, hiszen nem volt szolgálatban. Ha valaki meglátná és megkérdezné, mit keres ott, nehezen tudná kimagyarázni magát. De nem volt más választása. Nem hagyhatta felügyelet nélkül a hamis ampullát. Azt a gyakorlatot követte, hogy igyekezett a közelben lenni, amikor valamelyik ampulláját felhasználták, mert így az általános zűrzavarban vagy el tudta távolítani a helyszínről az üres fiolát, vagy legalább kiöntötte belőle a maradék folyadékot. Nem kockáztathatta meg, hogy bárkinek is eszébe jusson a Marcaine utólagos vizsgálata az érzéstelenítéskor bekövetkezett katasztrófa miatt.
Trent gyorsan körüljárta a központi ellátót, mielőtt belépett abba a fülkébe, ahol a helyi érzéstelenítés kellékeit tartották. Eddig minden jól ment. Még egy utolsó óvatos pillantással meggyőződött arról, hogy senki sem figyeli, aztán felhajtotta a fölbontott Marcaine-doboz fedelét és belepillantott. Csak két ampulla maradt: Az egyiket már felhasználták a nap folyamán.
Trent könnyen felismerte a saját, hamisított ampulláját, és gyorsan kicserélte arra a hibátlanra, amelyet visszahozott az alsónadrágjában. Aztán lehajtotta a fedelet és visszacsúsztatta a dobozt az eredeti helyére. Amikor vissza akart indulni az öltözőbe, egyszer csak földbe gyökerezett a lába. Riadtan vette észre, hogy egy magas, szőke nővér állja az útját. A nő legalább annyira meg volt lepve, hogy ott találta a fülkében, mint amennyire Trent meghökkent a nővértől. A nő terpeszállásban, csípőre tett kézzel, eleven ütközőt alkotott előtte.
Trent érezte, hogy elvörösödik, amint lázasan próbál valami elfogadható magyarázatot keresni arra, hogy miért van itt. Csak abban reménykedett, hogy az alsónadrágjába rejtett hamis ampulla nem domborodik ki feltűnően.
– Segíthetek valamiben? – kérdezte a nővér. A hanghordozásából azonban érezni lehetett, hogy esze ágában sincs bármiben segíteni.
– Nem, köszönöm – motyogta Trent. – Éppen megyek már. – Végül eszébe jutott valami. – Visszahoztam egy infúziós oldatot, amit nem használtunk fel az agyérműtét során az ötösben.
A nővér bólintott, de látszott rajta, hogy nem hiszi el. Lábujjhegyre állva kémlelt hátra Trent válla fölött.
Trent rápillantott a nő névjelvényére. Gail Shaffernek hívták. – Ez az aneurizma műtét hét órán át tartott – tette hozzá Trent, hogy megtörje a kínos csendet.
– Hallottam róla – mondta élesen Gail. – Nem járt le a maga munkaideje?
– Dehogynem – sóhajtott magához térve Trent. Kétségbeesett arcot vágott. – Hosszú egy nap volt. Azt hiszem, rászolgáltam egy kis sörre. Remélem, hogy maguknak már nyugodt estéjük lesz. Szabad?
Trent oldalvást araszolt el az útjában álló nővér mellett, és elindult a műtőrészleg felé vezető folyosón. Mintegy húsz lépés után visszanézett. Gail Shaffer még mindig ott állt a központi ellátó bejáratában, és őt figyelte. A rohadt életbe, gondolta Trent. Ez gyanút fogott. Búcsút intett a nővérnek. A nő visszaintett.
Trent áttörtetett a lengőajtókon a pihenőbe. Honnan a pokolból került elő olyan hirtelen ez a Gail Shaffer? Dühös volt magára, hogy nem volt óvatosabb. Korábban még sohasem kapták rajta, hogy az ellátófülkében járt.
Az öltöző felé tartva Trent megállt a pihenőben a hirdetőtáblánál. A felhívások és rendezvények cédulái között megtalálta Gail Shaffer nevét a kórházi kosárlabdacsapat listáján. A hirdetőtábla különféle jegyzékeiből a játékos telefonszámát is össze lehetett szedni.
Egy darab papírra felírta Gail számát. Az első három számjegyből arra következtetett, hogy valahol a Backbay liget tájékán lakik.
Mennyi fölösleges küszködés, gondolta bosszúsan Trent, amint az öltözőbe érve fölvette az utcai ruháját, a fiolát pedig visszacsúsztatta a fehér kórházi köpenyébe.
Amint Trent a felvonók felé ment, majd hazafelé tartott, rádöbbent, hogy valamilyen megoldást kell találnia Gail Shafferrel kapcsolatban. Nem engedhette meg magának, hogy a játszma rosszul végződjék.

7
Szerda
1989. május 17.
16 óra 32 perc

Devlin mindig is utálta a kórházakat. Még csak kisfiú volt Dorchesterben, de már rettegett tőlük. Az anyja meg ráadásul kihasználta a félelmét, amikor azzal riogatta, ha nem teszed meg ezt vagy azt, elviszlek a kórházba, és a doktor bácsi majd beléd szúr egy injekciót. Devlin utálta a szúrásokat. Ez volt az egyik oka, amiért el akarta kapni Jeffrey Rhodest, függetlenül attól, hogy Michael Mosconi fizet-e érte vagy nem. De azért ez nem volt Teljesen igaz.
Devlin megborzongott. Jeffreyre gondolva azonnal felidéződött benne az a rémület, amelyet átélt. Az egész megpróbáltatás alatt eszméletén volt, és pontosan tudta, mi történik vele. Azt érezte, hogy a testsúlya hirtelen az ezerszeresére nőtt. Teljesen megbénult, még beszélni is képtelen volt. Tudott lélegezni, de csak nagy erőfeszítéssel és összpontosítással. Minden pillanatban attól rettegett, hogy éppen akkor fog megfulladni.
Az az idióta portás az Essex szállodából csak akkor jött elő, amikor Jeffrey már messze járt. Egyfolytában az üveget kopogtatta és azt kérdezgette Devlintől, jól érzi-e magát. Tíz átkozott percbe telt, amíg kinyitotta azt a rohadt ajtót. Aztán több mint tízszer megkérdezte még Devlintől, hogy jól érzi-e magát, mielőtt eszébe jutott volna, hogy visszamenjen a szállodába, és kihívja a mentőket.
Mire Devlin megérkezett a kórházba, már negyven perc telt el. Legnagyobb megkönnyebbülésére a bénulás megszűnt. A száguldó mentőkocsiban az ólmos fáradtság érzése is teljesen eltűnt, de attól a lehetőségtől megborzadva, hogy ez még visszatérhet, Devlin hagyta, hogy begördítsék a sürgősségi ellátóba egy alapos vizsgálatra, még ha rettegett is a kórháztól.
A helyiségben Devlin teljesen magára maradt, leszámítva egy egyenruhás rendőr rövid látogatását. Hank Stanley, akit Devlin futólag ismert, egy kis csevegésre jött. Nyilván az egyik mentős észrevette Devlin fegyverét. Stanley persze azonnal felismerte a volt kollégát, így nem volt semmi gond. Devlin pisztolya szerepelt a nyilvántartásban, és megvolt a fegyverviselési engedélye.
Végül megjelent egy orvos is. Olyan fiatal volt, hogy valószínűleg alig lépte át azt a korhatárt, mikor valaki már vezetői jogosítványt kaphat. Dr. Tardoffnak hívták, és olyan sima bőre volt, mint egy csecsemőnek. Devlin azon tűnődött, vajon borotválkozik-e már. Elmesélte az orvosnak, mi történt. A doktor megvizsgálta, aztán szó nélkül eltűnt, magára hagyva Devlint, a sürgősségi ellátó egyik fülkéjében.
Devlin átlendítette a lábát a vizsgálóasztal szélén, és talpra állt. A ruhái egy kupacban hevertek egy széken. – Csesszétek meg! – mondta magában. Úgy tűnt neki, mintha órák óta várna már. Ledobva a kórházi "angyalruhát", gyorsan átöltözött, és felhúzta a csizmáját. Aztán kisétált az irányítópulthoz, és kérte a fegyverét, ott azonban megtagadták a kérését.
– Dr. Tardoff még nem végzett magával – közölte a nővér. Nagydarab nő volt, megközelítőleg Devlinnel egy súlycsoportból, és ugyanolyan erőszakosnak is látszott, mint a férfi.
– Attól tartok, hogy öregkori végelgyengülésben fogok elpusztulni, mire visszajön – sóhajtott Devlin.
Ebben a pillanatban dr. Tardoff előbukkant az egyik szobából, és éppen a gumikesztyűit húzta le. Amint meglátta Devlint, odasietett hozzá. – Sajnálom hogy megvárakoztattam – szabadkozott. – Össze kellett varrnom egy vágott sebet. Beszéltem egy aneszteziológussal az ön esetéről, aki azt mondta, hogy önt egy bénító gyógyszerrel injekciózták be.
Devlin a két kezébe temette az arcát, dörzsölni kezdte a szemét, és mély lélegzetet vett. Fogytán volt a türelme. – Nem azért jöttem ide a kórházba, ennyi bonyodalom árán, hogy megtudjak valamit, amit már eddig is tudtam – mondta fojtott hangon. – Ezért kellett várni ilyen sokáig?
– Feltételezésünk szerint szukcinilkolin volt – mondta Tardoff, ügyet sem vetve Devlin megjegyzésére.
– Ezt mondtam én is magának – tört ki Devlinből. Emlékezett rá, amivel Jeffrey próbálta megnyugtatni. Nem egészen pontosan ejtette ki a gyógyszer nevét, amikor megismételte Tardoff előtt, de elég jól utánozta.
– Ez olyan gyógyszer, amelyet rendszeresen használnak érzéstelenítéshez – folytatta az orvos zavartalanul. – Ez valami olyasféle méreg, amivel az amazóniai indiánok kenik be a dárdáik hegyét, bár élettanilag egy kissé más a hatásmechanizmusa.
– Ez az információ aztán rendkívül hasznos kis nyalánkság – mondta Devlin gúnyosan. – Akkor talán tudna nekem valamivel gyakorlatiasabb felvilágosítást is adni, mondjuk, hogy tartanom kell-e a bénulás visszatérésétől valami olyan alkalmatlan pillanatban, amikor például a kormánykerék mögött ülök, miközben a kocsim százötven kilométeres óránkénti sebességgel száguld?
– Egyáltalán nem kell aggódnia – legyintett Tardoff doktor. – Az ön szervezetéből teljesen kiürült a gyógyszer. Ugyanennek a hatásnak a kiváltásához újabb adag injekciót kellene kapnia.
– Azt hiszem, megyek – fordult Devlin szenvtelen arccal a nővér felé. – Mi lesz akkor a pisztolyommal?
Devlinnel aláírattak néhány hivatalos nyomtatványt, aztán visszakapta a fegyvert. A pisztoly egy kartonborítékban volt, a tár egy másikban. Nagy műsor volt, ahogy Devlin körülményesen megtöltötte a fegyvert a tájékoztató pulton, aztán berakta a pisztolytáskájába. Tisztelgésként a mutatóujját a homlokához emelte. Örült. Boldog volt, hogy végre szabadulhat.
Fogott egy taxit, és visszament az Essex szállodához. A kocsija még mindig ott parkolt a tűzcsapnál. De mielőtt beszállt volna, beviharzott a hotelba.
A portás ideges aggodalommal érdeklődött, miként érzi magát.
– Köszönöm! De nem magának! – mordult rá Devlin. – Mi a fenét vacakolt annyit, hogy kihívja a mentőket? Meg is halhattam volna, az isten verje meg.
– Azt hittem, alszik – mondta a portás elhaló hangon.
Devlin ezt a magyarázatot elengedte a füle mellett. Tudta hogy ha belegondol bizonyára megfojtja ezt az idiótát. Mintha azután, hogy elfogott egy szökevényt és bilincsbe verte, az lett volna a legfőbb gondja, hogy szundítson egyet. Tiszta képtelenség!
– Visszatért ide Mr. Bard, miután úgy tűnt önnek, hogy én álomba merültem? – udvariaskodott Devlin.
A portás a fejét rázta.
– Adja ide a kulcsot a 4F-hez – parancsolt rá Devlin. – Remélem, nem volt fönn azóta, ugye?
– Nem, uram – tiltakozott a portás, és átnyújtotta a kulcsot.
Devlin kényelmesen ballagott fel a lépcsőházban Jeffrey szobájához. Már nem kellett sietnie. Megnézte a golyónyomot, és eltűnődött, hogy a lövedék miként kerülhette el a doktort. A lyuk az ajtó középvonalában körülbelül százharminc centiméterrel a küszöb fölött volt. Valamit el kellett találnia, és fel kellett volna tartóztatnia Jeffreyt, ha mással nem, azzal, hogy megriasztja.
Miután az ajtót kinyitotta, Devlin gyakorlott szemmel azonnal észrevette, hogy a portás hazudott. Igenis ott járt, nyilván valami értékes holmit keresve. A fürdőszobába benézve, Devlin úgy vélte, hogy a portás elvitte a doktor pipere holmijának legnagyobb részét. Devlin felvett az éjjeliszekrényről néhány jegyzetlapot. Mindegyiken ugyanaz a nyomtatott név volt olvasható: Christopher Everson. Megint eltűnődött, ki lehet ez a Christopher Everson.

Gyors menekülése után Jeffrey kóborolni kezdett Boston belvárosában, messze ívben elkerülve a rendőröket. Úgy érezte, mindenki őt figyeli. Besétált a Filene's ruhaházba és a földszinten téblábolt. A tömegben nagyobb biztonságban érezte magát. Úgy tett, mintha alaposan szemlélődne, így elég ideje volt rá, hogy megnyugodjon, és kieszelje, mi legyen most a következő lépés.
Csaknem egy órán át tartózkodott az üzletben, amíg észre nem vette, hogy a biztonsági emberek már szemmel tartják.
Miután kilépett a Filene'sből, elindult a Winter utcán a földalatti Park utcai megállójának irányába. Tetőzött a csúcsforgalom. Jeffrey irigykedve nézte a hazafelé tartó embereket. Boldog lett volna, ha neki is van otthona, ahová hazamehet. Megállt egy sor telefonfülke mellett, és figyelte az emberáradatot. De amikor meglátott két lovas rendőrt, amint a forgalommal szemben közeledtek felé a Tremont utcán, úgy döntött, hogy bemenekül a Boston Common parkba. Egy pillanatig kísértést érzett, hogy lemenjen a földalatti állomásra a többi utassal együtt, és a Zöld Vonalon beszálljon az egyik kocsiba Brookline felé. De az utolsó pillanatban erőt vett magán, és nem ezt tette.
Legszívesebben egyenesen Kellyhez rohant volna. Szinte csábította a nő barátságos emléke. Nehéz volt ellenállni annak a vonzó képnek, hogy egy csésze teát iszik Kelly társaságában. Csakhogy ahhoz a dolgoknak másképpen kellene állniuk. Jeffrey elítélt bűnöző volt és szökevény. Már ő is a hajléktalanok közé tartozott, akik céltalanul bolyonganak a városban. Az egyetlen különbség csak az volt, hogy ő egy mázsa pénzt cipelt magával a vászonzsákjában.
Amennyire szeretett volna Kellyhez menni, annyira félt is attól, hogy beleránthatja őt a bajok áradatába, különösen most, hogy egy pisztollyal hadonászó őrült fejvadász lohol a nyomában. Nem akarta kockáztatni Kelly biztonságát. Nem akart a lány lakásának küszöbéig vezetni egy ilyen gazfickót, mint Devlin. Már attól is megborzongott, ahogy visszaemlékezett, és szinte újból hallani vélte Devlin pisztolyának dörrenését.
De hová mehetne? Nem az lesz Devlin első dolga, hogy végigkutatja a város összes szállodáját? És Jeffreynek arra is rá kellett jönnie, hogy álöltözete nem sokat ér, mióta Devlin meglátta benne. Jeffreynek nem volt kétsége afelől, hogy a rendőrségi körözésben bizonyára megváltoztatták már a személyleírását.
Átvágott a Common park szélére, így a Beacon és a Charles utca kereszteződésénél kötött ki. Befordult a Charles utcába. A Beacon háztól néhány házzal beljebb egy forgalmas fűszerüzlet állt, a Delucas. Jeffrey bement, és vásárolt valami gyümölcsöt. Ma még alig evett.
A gyümölcsöt majszolva tovább ballagott a Charles utcán. Amikor elhúzott előtte néhány taxi, elgondolkodva megállt. Amint a tekintetével követte a kocsikat, lassan derengeni kezdett benne, mi a magyarázata Devlin előbukkanásának. Nyilván a taxisofőr, aki a reptérről az Essexhez vitte. Valószínűleg bejelentést tett róla a rendőrségen. Most visszagondolva el kellett ismernie, hogy meglehetősen furcsán viselkedett.
De ha a taxisofőr volt az, aki a rendőrségre ment, akkor miért nem a rendőrség jött érte Devlin helyett? Újból nekiindult. De még nem zárta le magában ezt a kérdést. Végül arra a következtetésre jutott, hogy Devlin a saját szakállára ment el érdeklődni a taxitársaságokhoz. A helyzetet csak bonyolította, hogy a jelek szerint Devlin több volt, mint sima veszélyforrás. Olyan agyafúrt fickó volt, akivel szemben Jeffreynek is lényegesen óvatosabbnak kellett lennie. Lassan kezdte megtanulni, hogy sok energia és tapasztalat árán lesz csak valakiből sikeres bujkáló.
Amikor elérte a Charles körteret, akkor a földalatti kibukkant a Beacon Hill előtt, és átdübörgött a Longfellow hídon, Jeffrey megállt, mert nem tudta eldönteni, merre menjen. Befordulhatott jobbra, a Cambridge utcára, és így elindulhatott vissza a belvárosba. De ez nem tűnt túlságosan jó ötletnek, amióta a belváros egyet jelentett Devlinnel. A nap felé pillantva meglátta a gyaloghidat, amely a Stonow műúton ívelt át a Charles folyó mentén húzódó Chartes utcai rakpartra. Ez látszott pillanatnyilag a legjobb úti célnak.
Elérve a folyó partját, Jeffrey végigballagott az egykor elegáns sétányon, amelynek emlékét a gránit korlátkövek és lépcsők őrizték. Most mindez gyomos és elhanyagolt volt. A folyó kellemes látványt nyújtott, de a vize piszkosan hömpölygött és a rothadás illatát árasztotta. Csillogó tükrén apró vitorlások raja úszkált.
Amikor Jeffrey elérte a sétányt a Kagyló színpad előtt, ahol a Boston-i Pop szimfonikus zenekar szokott szabadtéri koncerteket adni minden nyáron, leült egy padra a parkban egy fasor alatt. Nem volt egyedül. Kocogók, korongdobálók, friss levegőre vágyó sétálók nyüzsögtek körülötte, nem is beszélve a görkorcsolyázókról akik a füves térség ösvényeinek és sétaútjainak útvesztőjében száguldoztak.
Noha volt még néhány óra sötétedésig, úgy tűnt, hogy a nap hirtelen veszített erejéből. Gomolyfelhők gyülekeztek a magasban, ami azt jelezte, hogy az időjárás nemsokára változni fog. Feltámadt a szél, és hideg levegőt hozott a víz felől. Jeffrey megborzongott, és fázósan dörzsölte meg magát.
Este tizenegykor kellett kezdenie a munkát a Memorialban. Addig nem volt hová mennie. Ismét Kellyre gondolt. Nagyon jól emlékezett rá, amikor még bízott valamiben, milyen régen volt, amikor még szólt hozzá valaki.
Jeffrey azon tűnődött, mi lenne, ha ismét elmenne Brookline-ba. Nem éppen Kelly biztatta, hogy tartsa a kapcsolatot vele? Nem ő akarta tisztára mosni Chris becsületét? Végső soron Kelly is kockázatot vállalt ezzel. Mindezekre az érvekre szüksége volt Jeffreynek, hogy meggyőzze magát. Tényleg nagyon hiányzott számára a segítség, és úgy látszott, Kelly hajlandó ezt megadni. Legalábbis azt mondta, hogy szeretne segíteni. Ez persze még a legutóbbi események előtt volt. Jeffrey elhatározta, hogy komolyan fog beszélni vele. Elmondja neki, mi minden történt, beleértve a pisztolylövéseket is. Újból megadja számára a választás lehetőségét, és meg fogja érteni, ha Kelly nem akar még jobban belekeveredni az ügybe, miután Devlin ismét megjelent a láthatáron. De legalább megpróbálja tisztázni a helyzetet. Meggyőzte magát, hogy Kelly végső soron felnőtt nő, és önállóan tud dönteni a kockázat mérlegelésével.
Úgy vélte, hogy akkor jut el a leggyorsabban Kellyhez, ha felszáll a földalattira a Charles utcai megállóban. Csaknem hangosan felujjongott örömében arra a gondolatra, hogy ott ül Kelly mellett a tarka mintás kanapén, kinyújtott lába a kávézóasztalon pihen, és a nő nevet, nevet, azzal a kristályosan csengő nevetésével.

Carol Rhodes éppen hazaért az irodából. Fárasztó, de hasznos nap volt. A bankban ügyfelei többségét sikerült átirányítania többi kollégájához, arra hivatkozva, hogy ő nemsokára áttelepül a Los Angeles-i részlegbe. Miután az áthelyezés hónapokig húzódott, kezdett kételkedni benne, hogy egyáltalán sikerül-e. De most már bizonyos volt benne, hogy hamarosan ott lesz délen, a napfényes Kaliforniában.
Kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját, és benézett, hogy mit készíthetne magának vacsorára. Ott volt a hideg borjúcsülök, ami még tegnapról maradt, amikor Jeffreynek csinált vacsorát. Hálát adott az égnek, hogy rászánta magát a főzésre. Sőt, maradt még egy csomó saláta is.
Mielőtt hozzálátott volna az evéshez, megnézte a telefonos üzenetrögzítőt. Nem volt rajta egyetlen hívás sem. Egész nap semmit sem hallott Jeffrey felől. Eltűnődött, hogy hol a pokolban lehet, és vajon mit akar csinálni. Carol a nap folyamán csak arra jött rá, hogy Jeffrey megtartotta azt a pénzt, amelyet a jelzálogkölcsön felemelésével sikerült megszereznie. Negyvenötezer dollár készpénzben. De mi a terve? Ha Carol tudta volna, hogy férje ilyen felelőtlenül viselkedik, sohasem írta volna alá a kötelezvényt az új jelzálogkölcsönre. Csak várja meg Jeffrey a fellebbezést a börtönben! Egyedül a váláson szeretett volna már túl lenni. Most elmerengett rajta, hogy egyáltalán mi vonzotta ehhez a férfihoz.
Akkor találkozott Jeffreyvel, amikor Bostonba jött, a Harvardi Kereskedelmi Főiskolára. Carol a nyugati partról érkezett, ahol egyetemista volt a Stanfordon. Talán azért vonzódott Jeffreyhez, mert annyira magányos volt. Leányszálláson lakott Allstonban, és egy teremtett lelket sem ismert a városban, amikor összetalálkoztak. Álmában sem gondolt rá, hogy Bostonban telepedik le. A város annyira vidékies volt Los Angeleshez képest. Úgy érezte, hogy az emberek ugyanolyan hűvösek, mint az éghajlat.
Milyen szerencse, hogy mindezt maga mögött hagyja már egy hét múlva. Az ügyvédjén keresztül fog megegyezni Jeffreyvel, aztán beleveti magát az új munkájába.
Ekkor megszólalt a kapucsengő. Carol az órájára nézett. Csaknem este hét volt. Azon tűnődött, ki lehet. Mielőtt ajtót nyitott volna, megszokásból kinézett a kémlelőnyíláson. Visszahőkölt, amikor meglátta a jövevényt.
– Nincs itthon a férjem, Mr. O'Shea – kiáltotta ki az ajtón át Carol. – Fogalmam sincs, hol van, és nem tudom, mikor jön haza.
– Csak két percet szeretnék magával beszélni, Mrs. Rhodes.
– Miről? – érdeklődött Carol. Nem volt semmi kedve hozzá, hogy bármit megtárgyaljon ezzel a vademberrel.
– Kicsit nehéz beszélgetni az ajtón keresztül – kedélyeskedett Devlin. – Csak néhány pillanatra veszem igénybe az idejét.
Carol arra gondolt, hogy felhívja a rendőrséget. De ha telefonál nekik, mit fog mondani, és hogyan magyarázza meg, hogy Jeffrey nincs sehol. Tudomása szerint ez az O'Shea nevű fickó teljesen jogszerűen jár el. Végül is Jeffrey nem adta át azt a pénzt, amivel tartozik Mosconinak. Carol csak abban reménykedett, hogy Jeffrey nem keveredett valami még sötétebb ügybe.
– Csak néhány kérdést akarok feltenni önnek a férje hollétével kapcsolatban – erősködött Devlin, amikor Carol nem válaszolt. – Hadd mondjak magának valamit! Ha nem találom meg a férjét, Mosconi mozgósítani fog néhány nehézfiút. A férjének komoly bántódása eshet. Ha én találom meg először, talán rendezhetjük ezt az egész ügyet, mielőtt elvész az óvadék.
Carol nem volt egészen tisztában azzal, hogy Jeffrey elvesztheti-e az óvadéki pénzt. Talán mégis meg kellene gondolnia, hogy beszéljen ezzel az O'Shea nevű fura figurával.
A szokásos zár és a tolóretesz mellett a bejárati ajtón volt egy biztonsági lánc is, amelyet Carol és Jeffrey sohasem használt. Carol becsúsztatta a lánc végét a rögzítősínbe, aztán elhúzta a reteszt, és kinyitotta az ajtót. A biztonsági lánc révén az ajtó alig pár centire nyílt ki.
Carol újból meg akarta mondani Devlinnek, hogy fogalma sincs róla, merre van Jeffrey, de ezeket a szavakat már nem tudta kimondani. Mielőtt tudatára ébredt volna, hogy mi történik, az ajtó hangos reccsenéssel sarkig tárult, miközben a biztonsági láncon vadul himbálódzott az ajtófélfa egyik kiszakított darabkája.
Carol ösztönösen menekülni akart, Devlin azonban megragadta a karját, és magához rántotta. Rámosolygott a nőre, majd vadul fölnevetett.
– Nem hatolhat be az otthonomba! – kiáltotta Carol. Abban reménykedett, így elég erélyesnek hatott, bár meg volt rémülve. A karját sikertelenül próbálta kiszabadítani Devlin szorításából.
– Valóban? – kérdezte Devlin, meglepetést színlelve. – De hiszen úgy látszik, hogy már bent vagyok. Azonkívül ez a doktor háza is, és roppant kíváncsi vagyok, hogy ez az ördögfajzat hazatolta-e a képét, miután a fenekembe injekciót szúrt valamilyen nyílméreggel. Meg kell vallanom, hogy kezd egy kicsit az idegeimre menni a férje.
– Nem maga az egyetlen, akarta mondani Carol, de türtőztette magát. – Ő nincs itthon – mondta ehelyett.
– Óh, igen? – csodálkozott Devlin. – Akkor maga meg én egy kicsit körülnézünk.
– Takarodjon! – sikoltotta Carol és megpróbált ellenállni, de teljesen hiábavaló volt. Devlin szorosan fogta a csuklóját, mialatt szobáról szobára vonszolta, hogy fölfedezzen bármi apró nyomot, ami Jeffrey jelenlétére utal.
Carol továbbra is megpróbálta kiszabadítani magát, de mielőtt fölmentek volna az emeletre, Devlin hirtelen megrázta. – Maradjon már nyugton! – ordította. – Tudhatja, hogy rejtegetni vagy segíteni egy elítéltet, aki az óvadék ellenére megszökik a bíróság elől, önmagában is bűnpártolás. Ha itt van a doki, jobb lenne neki, ha én találnám meg, és nem a rendőrség.
– Nincs itt – kiáltotta Carol. – Nem tudom, hol van, és egyáltalán nem is érdekel!
– Ejha! – nézett nagyot Devlin, meglepődve az utolsó megjegyzésen. Lazult a szorítása. – Egy kis családi csetepaté?
Devlin meglepetését kihasználva, Carol kiszabadította a karját, aztán villámgyorsan Devlin arcába vágott.
A behemót egy pillanatra kővé dermedt, aztán hangosan hahotázni kezdett, miközben újból elkapta a nő csuklóját. – Maga aztán egy kis méregzsák! – csóválta a fejét. – Akárcsak a férje. Ha hihetnék magának, nem lenne semmi baj. De ha most lenne olyan szíves, arra kérem, kísérjen föl az emeletre.
Carol egyfolytában sikoltozott a félelemtől, amint Devlin sebesen fölfelé vonszolta. A gazfickó olyan iramban haladt, hogy Carol alig tudta követni, megbotlott a lépcsőkön, és a blúza is elszakadt.
Gyorsan bejárták az emeletet. Devlin benézett a hálószobába, ahol óriási rendetlenségben piszkos ruhák hevertek szerteszét, majd bepillantott a faliszekrénybe, amelynek az alján kaotikus összevisszaságban hevertek a cipők. Végül megszólalt. – Nem szeretjük a házimunkát, mi?
A legjobban a hálószobában remegett Carol, mert nem tudta, hogy mi az igazi szándéka Devlinnek, de megpróbált uralkodni magán. Érezte, hogy ki kell találnia valamit, mielőtt ez a disznó ráveti magát.
Devlint azonban láthatóan nem érdekelte Carol. A karjánál fogva még a padlásra is felhurcolta, aztán levonszolta a pincébe. Nyilvánvaló volt, hogy Jeffrey nincs sehol, és nem is járt otthon. Devlin elégedetten kísérte Carolt a konyhába, és a hűtőszekrényre nézett.
– Szóval az igazat mondta. Akkor most el fogom engedni, de remélem, úgy is fog viselkedni. Megértett?
Carol rámeredt.
– Mrs. Rhodes, kérdeztem valamit!
Carol bólintott.
Devlin elengedte a csuklóját. – Na, akkor – mondta – azt hiszem, letáborozom, hátha a doktor hazatelefonál, vagy hazaugrik tiszta fehérneműért.
– Követelem, hogy távozzék – sziszegte Carol dühösen.
– Vagy elmegy, vagy hívom a rendőrséget.
– Nem tudja felhívni a rendőrséget – közölte vele Devlin a jólértesültek magabiztosságával.
– És miért nem? – érdeklődött Carol sértődötten.
– Azért, mert én nem engedem – bökte ki Devlin. Rekedten fölnevetett, azután köhögni kezdett. Amikor végre összeszedte magát, még hozzátette. – Elárulhatom magának, hogy a rendőrséget nem nagyon érdekli ezekben a napokban Jeffrey Rhodes. Azonkívül én vagyok itt, aki a törvény és a rend érdekében dolgozik. Jeffrey elvesztette minden jogát, amikor kimondták rá az ítéletet.
– Jeffreyt elítélték – vágott vissza Carol –, de engem nem.
– Ez csak formaság – legyintett Devlin. – De beszéljünk valami fontosabbról. Mi van vacsorára?

Jeffrey a földalattival elment a Cleveland körtérig, aztán fölsétált a Chestnut Hill úton, mielőtt nekivágott volna azoknak az ódon külvárosi utcácskáknak, amelyeken át az út Kellyhez vezetett. Fény szűrődött ki a konyhákból, kutyák ugattak, és gyerekek játszottak a házak előtt. Az idilli képet Ford Taunus kocsik egészítették ki, amelyek a frissen festett garázsajtók előtt álldogáltak. A nap már a látóhatár közelében járt. Csaknem sötét volt.
Amióta Jeffrey elhatározta, hogy fölkeresi Kellyt, minden vágya az volt, hogy minél hamarabb ott legyen. De most az utcájuk felé közeledve, bizonytalansága ismét visszatért. Jeffrey számára korábban sohasem okozott gondot bármi fajta döntés. Már kisdiák korában elhatározta, hogy orvos lesz. Amikor otthont kellett teremtenie, egyszerűen besétált egy marbleheadi ház ajtaján, és azt mondta. – Ez lesz az. – Nem volt hozzászokva, hogy ennyire ziláltak az érzései. Amikor végül rászánta magát, hogy odamenjen a bejárati ajtóhoz és megnyomja a csengőgombot, legszívesebben annak örült volna, ha Kelly nincs is otthon.
– Jeffrey! – kiáltott fel Kelly, amint kinyitotta az ajtót. – Ez a meglepetések napja. Gyere!
Jeffrey belépett, és nyomban rádöbbent, milyen nagy kő esett le a szívéről, hogy Kelly otthon van.
– Add ide a dzsekidet! – kérte a nő, majd segítette kibújni belőle, aztán megkérdezte, mi történt a szemüvegével.
Jeffrey az arcához nyúlt. Csak most vette észre, hogy elvesztette. Valószínűleg akkor sodródhatott le, amikor menekülnie kellett a szállodai szobájából.
– Nem mintha nem örülnék annak, hogy látlak, sőt, nagyon is. De hogy kerülsz ide? – kérdezte Kelly, miközben bevezette Jeffreyt a társalgóba.
Attól tartok, valaki várna rám, ha visszamennék a hotelszobámba – mondta, miközben Kelly nyomában lépkedett.
– Óh, istenem! Mondj el mindent!
Jeffrey töviről hegyire elmesélte a történteket Kellynek. Fölelevenítette, hogyan találkozott Devlinnel az Essex Hotelben, beleértve a pisztolylövéseket és a szukcinilkolin injekciót is.
Féltő aggodalma ellenére Kelly kuncogni kezdett. – Csak egy aneszteziológusnak jut eszébe, hogy szukcinilkolin injekcióval tegyen ártalmatlanná egy fejvadászt.
– Nincs ebben semmi mulatságos – ingatta a fejét Jeffrey szomorúan. – Az a valódi gond, hogy már nagyobb a tét. És így nagyobb a kockázat. Különösen akkor, ha Devlin újra megtalál. Nem volt könnyű eldöntenem, hogy idejövök. Azt hiszem, újból fontolóra kell venned az ajánlatodat, hogy segítesz.
– Badarság – csattant fel Kelly. – Tulajdonképpen, amikor ma elmentél a kórházból, legszívesebben felpofoztam volna magam, amiért nem ajánlottam fel, hogy lakjál nálam.
Jeffrey egy pillanatig Kelly arcát tanulmányozta. Az őszintesége lefegyverző volt. Szemmel láthatóan aggódott.
– Ez a Devlin rám lőtt – ismételte meg Jeffrey. – Kétszer. Valódi golyókkal, és közben úgy röhögött, mintha csak remekül szórakozna egy vadkacsavadászaton. Bizonyos szeretnék lenni benne, hogy megérted, mennyire veszélyes játék folyik itt.
Kelly egyenesen Jeffrey szemébe nézett. – Tökéletesen megértem – mondta komolyan. – De azzal is tisztában vagyok, hogy szükséged van egy helyre, ahol meghúzhatod magad, nekem pedig van egy vendégszobám. Voltaképpen nagyon meg leszek bántva, ha nem fogadod el az ajánlatomat. Nos, megegyeztünk?
– Megegyeztünk – felelte Jeffrey, miközben alig tudott elfojtani egy hálás mosolyt.
– Akkor jó. Miután ezt elintéztük, enned kellene valamit. Fogadok, hogy egész nap nem ettél semmit.
– Nem igaz – tiltakozott Jeffrey öntudatosan. – Ettem egy ananászt, meg egy banánt.
– Mit szólnál egy kis paradicsomos spagettihez? – nézett rá Kelly kérdően. – Fél óra alatt össze tudom ütni.
– Spagetti? Az remek lesz.
Kelly kiment a konyhába. Néhány perc múlva már kockákra vágott vöröshagymát és fokhagymát pirított egy háromlábú vasedényben.
– Nem mentem vissza többé a szállodába, amikor megszabadultam Devlintől – mesélte Jeffrey. A kanapén ült, kényelmesen hátradőlve, így figyelemmel kísérhette Kellyt, amint a konyhában szorgoskodik.
– Remélem is – mondta a nő, miközben a hűtőszekrényből darált marhahúst vett elő.
– Csak azért említettem, mert az a gyanúm, hogy ezzel elvesztek Chris jegyzetei is, amelyeket kölcsönadtál.
– Semmi gond – nyugtatta meg Kelly. – Mondtam, hogy mindenképpen meg akarok szabadulni tőlük. Megkíméltél ettől a tortúrától.
– De azért sajnálom.
Kelly beleillesztett az elektromos konzervnyitóba egy doboz hámozott olasz paradicsomot. A motor zümmögése közben bekiáltotta: – Közben majdnem elfelejtettem mondani. Beszéltem Charlotte Henninggel a Valley kórházból. Azt mondta, hogy ők a Marcaine-t a Ridgeway gyógyszergyártól szerzik be.
Jeffreynek leesett az álla a csodálkozástól. – A Ridgewaytől?
– Úgy van – bólintott Kelly, miközben a darált húst a hagymára öntötte. – Azt mondta, hogy amióta a Marcaine használata általánossá vált, azóta a Ridgewaytől szerzik be a gyógyszert.
Jeffrey hátrafordult a kanapén, és kibámult az ablakon a sötétedő kertbe. Teljesen meg volt döbbenve. A szennyezéssel kapcsolatos elméletének az volt a sarkalatos pontja, hogy a Memorialban és a Valleyban felhasznált Marcaine ugyanabból a gyógyszergyárból került ki. Ha a Noble és Owen esetében használt Marcaine különböző helyekről érkezett, akkor megdől az az érv, hogy a két ampulla ugyanabból a hibás gyártási sorozatból származott.
Kelly nem vette észre hogy közlése milyen hatással volt Jeffreyre. Egy kis ízesítő krémmel együtt hozzáadta a paradicsomot a marhahúshoz és a hagymához. Az egészet kevés majorannával megszórta, majd megkeverte, a gázt pedig takarékra tette, hogy az egyveleg lassú tűzön piruljon. Aztán kivett egy nagy lábost, vizet töltött bele, és föltette forrni a tűzhelyre.
Jeffrey a konyhai előkészületek közben csatlakozott hozzá. Kelly megérezte, hogy Jeffrey elkedvetlenedett. – Valami baj van? – kérdezte.
Jeffrey sóhajtott. – Ha a Valley kórházat a Ridgeway gyógyszergyár látja el, akkor a szennyeződés ötlete egy fabatkát sem ér. A Marcaine gyárilag lezárt üvegampullákban érkezik, így bármilyen szennyező anyag csak a gyártás folyamán kerülhetett beléjük.
Kelly megtörölte a kezét egy konyharuhában. – Nem lehetett a szennyező anyagot később hozzáadni?
– Kétlem.
– Mondjuk azután, hogy az ampulla fel van nyitva? – vetette fel Kelly.
– Nem – mondta határozottan Jeffrey. – Én nyitom ki az ampulláimat, és azonnal kiszívom a gyógyszert. Biztos vagyok benne, hogy Chris is ugyanígy járt el.
– Pedig lennie kell valamilyen megoldásnak – makacskodott Kelly. – Ne add fel olyan könnyen! Chris talán ezért veszített.
– Ahhoz, hogy valaki szennyező anyagot juttasson egy ampullába, át kell hatolnia az üvegen – mondta Jeffrey, csaknem dühösen. – Ezt nem lehet megcsinálni. Egy műanyag kapszulával igen, de egy üvegampullával nem. – De miközben ezt mondta, elkezdett tűnődni. Visszaemlékezett az iskolai kémiaórákra, ahol pipettákat kellett formálnia egy Bunsen-égő és egy üvegrúd segítségével. Most is átjárta az a furcsa érzés, hogy az olvadt üveg úgy nyúlt, mint a karamella, amikor a gázlángban lassan, vörösen kezdett izzani, s azután vékony hengert lehetett húzni belőle.
– Van itt valahol egy injekciós fecskendő? – kérdezte.
– Még megvan Chris orvosi táskája – emlékezett Kelly. – Talán van benne néhány. Kihozzam?
Jeffrey bólintott, aztán odament a tűzhelyhez és meggyújtotta az egyik gázrózsát a fortyogó spagettimártás mellett. Ez a láng biztosan elég nagy lesz, gondolta. Amikor Kelly visszatért Chris orvosi táskájával, kivett belőle néhány fecskendőt és egy pár bikarbonát ampullát.
Melegíteni kezdte az injekciós fecskendő hegyét, amíg nem kezdett a fém vörösen izzani. Akkor levette a tűzről, és megpróbálta gyorsan az üvegbe szúrni. De a tű csak nehezen hatolt át a fiolán. Azután megpróbálta az üveget melegíteni, és egy hideg tűt használt, de így sem sikerült a szúrás. Akkor megmelegítette a tűt is, meg az üveget is, és a tű könnyedén áthatolt az ampullán.
Jeffrey visszahúzta a tűt, és megvizsgálta az üveget. Sima felszíne eltorzult, és egy pici lyuk maradt a tű behatolásának helyén. Az ampullát újból a láng fölé tartva, az üveg ismét meglágyult, de ahogy megpróbálta forgatni, az olvadt üveg még formátlanabbá vált, és Jeffreynek csak saját magát sikerült megégetnie, az ampulla csúcsa viszont teljesen tönkrement.
– Mi a véleményed? – kérdezte Kelly, miközben Jeffrey válla fölött rápillantott a végeredményre.
– Azt hiszem, igazad van mondta Jeffrey új reménységgel. – Lehetséges. Igaz, nem könnyű. Az biztos, hogy ezt az egyet elrontottam, de már ez is bizonyítja, hogy meg lehet csinálni. Forróbb lánggal valószínűleg jobban lehet dolgozni, vagy olyannal, amely pontosan irányítható.
Kelly hozott egy darab jeget, rátette Jeffrey égett ujjára, és körülcsavarta konyharuhával. – Milyen szennyező anyagra gondolsz? – kérdezte.
– Nem tudom pontosan – ismerte el Jeffrey –, de valamiféle toxinról lehet szó. Bármilyen is, rendkívül kis koncentrációban fejti ki hatását. Abból pedig, amit Chris írt, arra lehet következtetni, hogy elroncsolja az idegsejteket anélkül, hogy a vesét vagy a májat károsítaná. Ez számos ismert mérget kizár. Talán többet tudok majd, ha megszerzem Patty Owen boncolási jegyzőkönyvét. Nagyon kíváncsi vagyok a méregtani vizsgálatokra. Láttam ugyan futólag, amikor betekintettem az iratokba, mind a két tárgyalás előtt, de úgy emlékszem, a vizsgálat eredménye negatív volt, kivéve azt, hogy a Marcaine nyomait kimutatták. De ezt a kérdést sohasem vizsgáltam alaposabban. Abban az időben ez nem tűnt fontosnak.
Amint a víz vadul forrni kezdett a lábosban, Kelly beleöntötte a száraz spagettitésztát. Aztán Jeffrey felé fordult. – Ha így került a toxin a Marcaine-ba – mutatott rá az ampullára és a fecskendőre, amelyek a konyhai előkészítő asztalon hevertek –, ez azt jelenti, hogy valaki szándékosan hamisítja meg a Marcaine-t mérgezés céljából.
– Gyilkosság céljából – javította ki Jeffrey.
– Óh, istenem – sóhajtott Kelly. Most kezdte fölfogni, hogy milyen borzalmas dologról van szó. – Miért? – kérdezte megborzongva. – Miért teszi ezt valaki?
Jeffrey vállat vont. – Ez olyan kérdés, amire nem könnyű válaszolni. De nem ez lenne az első eset, hogy valaki meghamisít egy orvosságot, vagy szándékosan rossz célra használja. Ki tudja megmondani, mi visz rá erre valakit. Ott volt a tylenolos gyilkos, ott volt Doktor X. New Jerseyből, aki túladagolt szukcinilkolinnal ölte meg a betegeit…
– És itt van most ez! – Kelly meg volt rémülve. Ez már túl sok volt neki, ha arra gondolt, hogy egy őrült alak sétálgat a bostoni kórházakban. – Ha szerinted mindez igaz – mondta –, nem gondolod, hogy szólnunk kellene a rendőrségnek?
– Bárcsak szólhatnánk – mondta keserűen Jeffrey. – De két okból nem tehetjük. Először is én elítélt bűnöző és szökevény vagyok. De ha nem is lennék az, el kell ismernünk, hogy a leghalványabb bizonyítékunk sincs a feltevésünkre. Ha valaki beállítana a rendőrségre ezzel a mesével, nagyon kétlem, hogy bármit is tennének. Közvetlen bizonyítékra van szükségünk, mielőtt a hatóságokhoz fordulunk.
– De meg kell állítanunk azt a valakit!
– Egyetértek – bólintott Jeffrey. – Mielőtt még több halálesetre, még több műhibaperre kerül sor.
– És újabb öngyilkosságokra – suttogta Kelly olyan halkan, hogy Jeffrey alig értette. A nő szeme megtelt könnyel.
Hogy érzelmeit palástolja, odafordult a zubogó, forró vizes láboshoz. Kihalászott egy szál spagettit, és odadobta a konyhaszekrény ajtajára. A szál megtapadt. Kelly megtörölte a szemét, és megszólalt: – Ehetünk.

– Amint vége van a vizsgálatnak, azonnal felhívlak – biztosította Karen Hodges az anyját. Már csaknem egy órája beszéltek telefonon, és kezdett kicsit ideges lenni. Úgy érezte, mintha neki kellene az anyját megvigasztalnia, holott nagyobb szükség lett volna erre fordítva.
– Biztos vagy benne, hogy rendes az orvos? – kérdezte Mrs. Hodges. Karen kétségbeesve forgatta a szemeit, miközben szobatársa, Marcia Ginsburg együttérzően mosolygott rajta. Marcia pontosan tudta, mi játszódik le Karenben. Marcia anyjának telefonjai is ugyanilyen kétségbeejtőek voltak. Állandóan óvta a lányát a férfiaktól, az AIDS-től, a kábítószerektől és a hízástól.
– Nagyon rendes orvos, mama – mondta alig leplezett bosszúsággal Karen.
– Mondd el, hogy választottad ki éppen őt! – követelte Mrs. Hodges.
– Mama! Milliószor elmondtam már.
– Jól van, jól van – mondta beletörődve Mrs. Hodges. – De akkor ígérd meg, hogy felhívsz, amilyen hamar csak lehet, hallod? – Tudta, hogy zavarja a lányát, de mit tegyen, ha úgy aggódik érte. Mondta is a férjének, hogy repüljenek Bostonba, mert így együtt lehetnének Karennel, amikor sor kerül a laparoszkópiára, vagyis a hasüregtükrözésre a hasfalon keresztül. De Mr. Hodges kijelentette, nem tud eljönni a munkából. Ezenkívül, mutatott rá, a laparoszkópia csak diagnosztikai vizsgálat, és nem "igazi operáció".
– Nagyon is igazi, ha a lányunkról van szó – feleselt vele Mrs. Hodges. De végül is mindketten Chicagóban maradtak.
– Hívlak, amilyen hamar csak tudlak – mondta Karen.
– És milyen érzéstelenítést fognak alkalmazni? – kérdezte Mrs. Hodges abban a reményben, hogy beszélhet még a lányával. Nem akarta letenni a kagylót.
– Epidurálist – mondta neki Karen.
– Betűzzed.
Karen betűzte.
– Ezt nem a szüléshez használják?
– De – mondta Karen. – És olyan vizsgálatokhoz is, mint amilyen a laparoszkópia, amikor nem tudják előre, hogy meddig fog tartani. Az orvos nem tudja, mit fog látni. A vizsgálat eltart egy darabig, és nem akarja, hogy öntudatlan állapotban legyek. Mama, hiszen te is átmentél ezen Cherillel. – Karen nővére volt Cheryl, és szintén problémái voltak az endometriosissal, a méhnyálkahártya szabálytalan elhelyezkedésével.
– De nem abortuszod lesz, ugye? – kérdezte halkan Mrs. Hodges.
– Mama! Mennem kell – mondta Karen. Az utolsó kérdéstől teljesen kikészült. Most már dühös volt. Ennyi szövegelés után az anyja azt hiszi, hogy hazudik neki. Teljesen nevetséges.
– Hívjál majd – fejezte be gyorsan a beszélgetést Mrs. Hodges, mielőtt Karen lecsapta volna a telefont.
Karen odafordult Marciához, a két nő egy pillanatig egymásra nézett, aztán nevetésbe tört ki.
– Íme, az anya! – kiáltotta Karen.
– A különleges emberfajta! – visszhangozta Marcia.
– Egyszerűen nem akarja tudomásul venni, hogy huszonhárom éves vagyok, és már nem az általános iskolába járok – mondta Karen. – Három év múlva, amikor megkapom a jogi diplomámat, kíváncsi vagyok, hogy ugyanígy fog-e bánni velem?
– Ne reménykedj! Ugyanígy! – mondta Marcia.
Karen egy évvel ezelőtt végzett a Simmons főiskolán, és azóta titkárnőként dolgozott egy rámenős és sikeres bontóperi ügyvéd, Gerald McLellan mellett. McLellan inkább a tanácsadója, mint a főnöke volt. Felismerve Karen intelligenciáját, arra ösztökélte a lányt, hogy végezzen jogot. Az ősszel volt esedékes, hogy Karen járni kezd a bostoni főiskolára.
Bár Karen maga volt a megtestesült egészség, már serdülőkora óta szenvedett az endometriosistól. Az elmúlt évben rosszabbodott az állapota. Az orvosa végül laparoszkópiára küldte, hogy dönthessen a további kezelésről.
– El sem hiszed, mennyire boldog vagyok, hogy te jössz velem holnap, és nem a mamám – mondta Karen. – Tőle már a falra mászom.
– Örömmel kísérlek el – mosolygott Marcia. Úgy intézte, hogy kivett egy nap szabadságot a Boston Bankban, így el tudja kísérni Karent a vizsgálatra, és utána haza is tud jönni vele, hacsak nem derül ki, hogy Karennek ott kell maradnia éjszakára. De a lány orvosa nem tartotta valószínűnek, hogy erre sor kerül.
– Egy kicsit azért nyugtalan vagyok a holnapi nap miatt – vallotta be Karen. Leszámítva azt a sürgősségi ellátót, ahová Karent bekísérték, amikor tízéves korában leesett a kerékpárjáról, még sohasem volt kórházban.
– Csak annyi lesz, mint egy szúnyogcsípés – nyugtatta meg Marcia. – Én is aggódtam a vakbélműtétem előtt, de semmiség volt. Tényleg.
– Engem még sohasem érzéstelenítettek. Mi lesz, ha nem hat, és mindent érezni fogok? – tűnődött Karen.
– Sosem kaptál még injekciót a fogorvosnál?
Karen megrázta a fejét. – Nem. Még nem volt lyukas fogam.

Trent Harding kinyitotta a hűtőszekrény melletti konyhaszekrényajtót, kirámolta az üvegholmikat, és kiemelte az álcázó hátlapot. Benyúlt az üregbe, kivette a 0,45-ös pisztolyt, és a tenyerébe fektette. Szerette ezt a fegyvert. Észrevett egy parányi olajfoltot a csövén, amely azóta jelent meg, hogy utoljára kézbe vette a pisztolyt. Fogott egy papír zsebkendőt, és átszellemülten kifényesítette a csövet. Újból benyúlt a rejtekhelyre, és előhúzta a lövedékekkel teli tárat. A revolvert a bal kezébe fogva, a tárat a nyél aljához illesztette. Aztán belökte a helyére, amit egy finom kattanás jelzett. Ez a mozdulat szinte érzéki örömöt szerzett a számára.
Újból megemelte a pisztolyt. Érezni lehetett a súlyán, hogy meg van töltve. Úgy markolta meg, mint Crockett a Miami Vice-ban, aztán a konyhaajtón keresztül megcélozta a Harley Davidson szobaplakátot, amely a nappaliban lógott a falon. Egy pillanatig erős kísértést érzett, hogy elsüsse a pisztolyt a saját lakásában. De aztán úgy döntött, hogy nincs értelme a kockázatnak. Egy 0,45-ös pokoli zajt csap. Nem akarta, hogy a szomszédok a rendőrségre rohanjanak.
A pisztolyt az asztalra fektette, és visszament a titkos rekeszhez. Benyúlt és kihúzott egy kis fiolát, amelyen sárga folyadék pihent. Fölrázta, és a fény felé tartotta. Képtelen lett volna megmondani, hogyan állítják elő a sűrű folyadékot a békák bőréből. Ezt még egy kolumbiai kábítószer-kereskedőtől vette Miamiban. Fantasztikus anyag, kiderült, hogy minden igaz, amit a fickó állított róla.
Egy kis, fél köbcentiméteres fecskendővel felszívott egy parányi mennyiséget a folyadékból, aztán desztillált vízzel felhígította. Tulajdonképpen fogalma sem volt róla, mennyit használjon. Nem volt még kellő tapasztalata abban, amire most készült.
Trent óvatosan visszahelyezte a fiolát a rejtekhelyre, aztán visszaillesztette a rétegelt lemezt, és a helyére rakta az üvegholmit. A toxinnal teli fecskendőre védőkupakot húzott, és zsebre tette. Aztán a pisztolyát az övébe dugta, miközben a hideg cső megborzongatta az ágyékát.
Odament a bejárati faliszekrényhez, kivette a farmerdzsekijét, és fölvette. Aztán a fürdőszobatükörben ellenőrizte, nem látszik-e, hogy fegyver van nála. De a dzseki olyan lezser szabású volt, hogy semmit nem lehetett rajta észrevenni.
Nem volt elragadtatva attól, hogy elveszti a parkolóhelyét a Beacon Hillen, mert azután átkozottul nehéz lesz találni egy másikat, amikor visszatér, de nem sok választási lehetősége volt. A St. Joe's kórházig negyedannyi idő alatt tette meg az utat, mintha bármilyen más tömegközlekedési eszközzel ment volna. Egyebek közt ezért is utálta az orvosokat. Ők a kórház előtt parkolhattak egész nap. A nővéreknek és az ápolóknak ez tilos volt, kivéve a magasabb beosztásúakat, illetve a délutáni vagy az éjszakai műszakban dolgozókat.
Trent a látogatók parkolójába állt be, és sikerült olyan helyet találnia, amely elég közel volt a kórházi alkalmazottak parkolójához. Lezárta a kocsiját és becsörtetett az épületbe. Az önkéntes kisegítőnő az információban megkérdezte, hogy segíthet-e, de Trent azt válaszolta, hogy nagyon jól érzi magát. Vett egy Globe-ot a kórházi újságárusnál, és letáborozott vele az egyik sarokban. Korán érkezett, de nem akart semmit kockáztatni. Ott akart lenni, amikor Gail Shaffer kijön a munkából.

Devlin böfögött. Ha sört ivott, néha előfordult vele. Odanézett Carolra, aki undorodva pillantott rá. A nő vele szemben ült a nappaliban. Egy képes magazint nézegetett, dühösen lapozgatva. Szemmel láthatóan ideges volt.
Devlin ismét a Red Sox játékát kezdte figyelni a tévében, mert számára ez teljes kikapcsolódást jelentett. Igaz, ha ők nyernek, akkor ideges lett volna ettől. Most viszont megnyugtató módon hat sorozattal le voltak maradva. Nyilvánvaló volt, hogy vesztésre állnak.
A hasát legalább sikerült jól megtömnie. Hangulatilag teljesen feldobta Devlint a hideg borjúcsülök és a saláta. Meg a négy üveg sör. Még sosem hallott a Kronenbourg márkáról, amíg nem tett látogatást a Rhodes családnál. Nem volt rossz, bár a Budweisert jobban értékelte volna.
A doktor nem került elő, és nem is telefonált. Noha a várakozás ürügyén Devlin alaposan belakott, Carolt nehezen tudta elviselni. Elég volt egyetlen estét eltöltenie a társaságában, és már világos volt előtte, hogy a jó doki miért nem jött haza.
Devlin még jobban belesüppedt a kényelmes kanapéba a tévé előtt. Cowboycsizmáját lehúzva, zoknis lábát felrakta az egyik egyenes hátú konyhai székre. Nagyot sóhajtott. Piszok kényelmes volt itt benn heverészni, ahelyett, hogy a kocsijából kellene figyelnie, még ha a Red Sox vesztésre is állt. Devlin szeme lecsukódott. Egy pillanatig úgy érezte, mindjárt álomba merül.
Carol számára még most is hihetetlen volt hogy így kell eltöltenie egyik utolsó bostoni éjszakáját. Egy gazembert kell szórakoztatnia, aki arra kíváncsi, hogy merre jár Jeffrey. Ha soha többé nem látná leendő exférjét, az is túl későn lenne már. Talán egyszer még szeretne vele találkozni, de csak azért, hogy megmondja neki a magáét.
Carol a szeme sarkából figyelte Devlint. Kis ideig úgy látszott, hogy álomba merült. De aztán fölriadt, hogy még egyet kortyoljon a söréből. Majd ismét visszadőlt csaknem vízszintes helyzetébe, miközben, a szemhéja már félárbocon volt.
Végül egy hirdetés alatt Devlin feje lecsuklott a mellére. A kezében szorongatott sörösüveg megbillent, és egy kevés barna lé a padlószőnyegre csurgott. Devlin lélegzése horkolássá vált. Mély álomba merült.
Carol megmerevedett. Még a magazint sem merte lapozni, nehogy felébressze Devlint. Hirtelen hangorkán tört elő a tévéből, amint az egyik csapat támadásba lendült. Carol rémülten figyelte, hogy ez a zaj biztosan felébreszti Devlint, de a behemót csak még hangosabban kezdte húzni a lóbőrt.
Carol lassan fölemelkedett a székből, és kiegyenesedett. A képeslapot a tévé tetejére helyezte.
Lassan és mélyeket lélegezve, lábujjhegyen osont el Devlin mellett, majd a konyhán keresztül a lépcsőhöz lopakodott, és felment az emeletre. Abban a pillanatban, ahogy a hálószobájába ért, kulcsra zárta az ajtót, és felkapta a telefonkagylót. Habozás nélkül tárcsázta a 911-est és elmondta az ügyeletesnek, hogy a házába behatolt egy idegen, ezért kéri, hogy a rendőrség azonnal jöjjön. Nyugodtan bediktálta a címét. Ha Jeffrey egymaga oldja meg a problémáit, akkor ő is megoldja a sajátját. Az ügyeletes megnyugtatta, hogy azonnal küldi a segítséget.
Carol ezután kivonult a fürdőszobába. Minden eshetőségre felkészülve, ezt az ajtót is magára zárta. Lehajtotta a vécé fedelét és letelepedett rá, hogy kivárja a rendőröket. Alig tíz perc múlva megcsendült a bejárati harangjáték. Carol csak ekkor merészkedett ki a fürdőszobából. Átvágott a hálószobán és hallgatózni kezdett az ajtónál. Hallotta, amint kinyílik a bejárati ajtó, és párbeszéd kezdődik. A hálószobaajtót kinyitva, Carol odasétált a lépcső tetejéhez. Lentről beszélgetés moraja szűrődött fel, aztán legnagyobb meglepetésére, nevetés harsant! Elindult lefelé a lépcsőn. Az előtérben a bejárati ajtónál két egyenruhás rendőr mulatott valamin, és veregette Devlin vállát, mintha jó barátok lennének.
– Bocsánat! – mondta Carol hangosan a legalsó lépcsőfokról. Mind a hárman odanéztek.
– Carol, drágám – mondta Devlin –, valami félreértés történt. Valaki kihívta a rendőrséget egy betolakodó miatt.
– Én hívtam ki a rendőrséget – mondta Carol. Devlinre mutatott. – Ő a betolakodó.
– Én? – játszotta a meglepettet Devlin. A két rendőrhöz fordult. – Jó kis tészta! Éppen a társalgóban szundikáltam a tévé előtt. Ezt nevezik betolakodásnak? Igazság szerint Carol remek vacsorát adott. Ő hívott meg…
– Sohasem hívtam meg! – kiáltotta Carol.
– Ha kimennétek a konyhába, fiúk, láthatnátok a piszkos edényeket, amelyek a fenséges vacsora bizonyítékai. Kicsit haragszom is magamra, hogy utána elszundítottam.
A két rendőr önkéntelenül elmosolyodott.
– Ő kényszerített rá, hogy vacsorát csináljak – vágta rá Carol.
Devlin arcán őszinte döbbenet tükröződött.
Carol teljesen felháborodva átvágott az előtéren, és megragadta a biztonsági láncot, amelyen még rajta függött az ajtófélfa egy darabja. Meglóbálta a rendőrök előtt. – Azt mutatja ez, hogy én hívtam meg ezt a disznót?
– Fogalmam sincs, hogyan tört le. Semmi dolgom sem volt vele – szabadkozott Devlin. Ártatlanul pislogott a két rendőr felé. – De Harold Willy ha a kis hölgy azt akarja, hogy távozzam akkor távozom. Úgy értem, megmondhatta volna, ha azt akarja, hogy elmenjek. Nem szeretek olyan helyen vendégeskedni, ahol nem látnak szívesen.
– Willy, miért nem kíséred ki Mr. O'Shea-t egy pillanatra? – szólalt meg az idősebbik rendőr. – Szeretnék beszélni Mis. Rhodessal.
Devlinnek vissza kellett mennie a társalgóba a csizmájáért. Miután fölhúzta, Willyvel együtt kiballagott, és megálltak a rendőrségi járőrkocsi közelében. – Nők! – bökött a fejével Devlin a Rhodes-ház felé. – Csak baj van velük! És valami mindig van!
– Hű! Olyan, mint a dinamit! – dünnyögte Harold, amint kijött a házból, és csatlakozott a másik kettőhöz. – Devlin, mi az ördögöt csináltál, hogy így felhúztad?
Devlin vállat vont. – Talán beletapostam az érzelmeibe. Honnan tudhattam, hogy ennyire kiborul azért, mert elnyomott az álom? Pedig én csak a férjét akarom megtalálni, mielőtt elvész a letétbe helyezett óvadéka.
– Valahogy sikerült lecsillapítanom – sóhajtott Harold. – De kérlek, legyél tapintatos, és ne szegd meg az előírásokat!
– Tapintatos? Az ördögbe is, erről vagyok híres – vágta rá nevetve Devlin. – Sajnálom, fiúk, ha bármi kellemetlenséget okoztam.
Harold ezután faggatni kezdte Devlint egy másik bostoni rendőrről, akit Devlinnel együtt bocsátottak el a testülettől a megvesztegetési botrány miatt. Devlin elmondta, hogy amennyire ő tudja, a férfi Floridába ment, és most magándetektívként dolgozik Miami területén.
Kölcsönös kézrázások után Devlin elvált a két rendőrtől, és mindegyikük beült a saját kocsijába. Amikor a West Shore autóúthoz értek, a rendőrök balra fordultak, Devlin jobbra. A férfi azonban nem hajtott messzire. Széles hurkot írt le, és végül újból elhaladt a Rhodes-ház előtt. Ott parkolt le, ahol szemmel tudta tartani az egész területet. Minthogy Jeffrey nem bukkant fel, és nem is telefonált, Devlinnek megint eszébe jutott, hogy föl kellene fogadnia egy fickót, aki Carol nyomába ered.
De a házban töltött este után már egyáltalán nem volt olyan biztos benne, hogy Carol elvezeti Jeffreyhez. Mosconi megfigyelése, amely szerint ez a házaspár nem úgy néz ki, mint a turbékoló vadgalambok, valamint Carol magatartása és néhány elejtett megjegyzése arra késztette Devlint, hogy valami új ötletet találjon ki Jeffrey rejtekhelyének felkutatására. De legalább azzal könnyítette meg a dolgát a jövőben, hogy sikerült elhelyeznie Carol telefonjában egy poloskát, mialatt a nő a vacsorát készítette. Ha Jeffrey felhívja, Devlin is tudni fog róla.

Kelly vendégszobájában körülnézve, Jeffrey elhatározta, hogy a vászonzsákját az ágy alatt hagyja, mert itt ugyanolyan biztonságban van, mint bárhol másutt. Úgy döntött, hogy nem szól Kellynek a pénzről, ne kelljen a nőnek még emiatt is izgulnia.
Amikor Jeffrey kilépett a vendégszobából, Kellyt a hálószobában találta, amint az ágyba bújva egy regényt olvasott. A szobaajtó tárva-nyitva volt, mintha Kelly várta volna, hogy a férfi beköszönjön hozzá, mielőtt elmegy. A nő sötétzöld szegéllyel díszített, rózsaszín pizsamában volt. Az ágyra telepedve két macska pihent mellette, egy sziámi és egy homokszínű cirmos.
– Ez aztán az idill! – jegyezte meg Jeffrey. Körülpillantott a szobában. Csodálatosan nőies hangulata volt a francia stílusú tapétától a hozzáillő sötétítő függönyökig. Nem volt nehéz észrevenni, hogy itt minden részletre gondosan ügyeltek. Ruhadarabokat sehol sem lehetett látni, és Jeffreynek önkéntelenül az állandó őrült felfordulás jutott eszébe, amely Carol szobáját jellemezte.
– Már éppen azon voltam, hogy benézek hozzád, ébren vagy-e? – mondta Kelly. – Azt hiszem, nem találkozunk reggel, mert nekem háromnegyed hétkor kell elindulnom. A bejárati ajtó kulcsát az ablak melletti lámpa búrájába teszem.
– Nem gondoltad meg magad? Tényleg itt maradjak?
Kelly szigorúan összevonta a szemöldökét. – Azt hittem, ebben már megállapodtunk. Határozottan azt akarom, hogy itt maradj. Az volt a benyomásom, hogy mind a ketten azonos véleményen vagyunk. Különösen most, hogy az a gazfickó a nyomodban van.
Jeffrey belépett a szobába, és odasétált az ágy oldalához. A sziámi macska fölemelte a fejét, és fújt egyet.
– Maradj nyugton, Sámson ne légy féltékeny – korholta Kelly. Jeffreynek még hozzáfűzte: – Nincs hozzászokva, hogy férfi van a háznál.
– Miféle állatok ezek? – kérdezte Jeffrey. – Hogyhogy nem láttam őket korábban?
– Ez Sámson – mutatott Kelly a sziámi macskára. – Rendszerint nincs idehaza, olyankor a szomszédokat rémisztgeti. És ez Delila. Ahogy láthatod éppen terhes. Rendszerint egész nap az éléskamrában alszik.
– Házasok? – kérdezte Jeffrey.
Kelly kacagni kezdett a maga jellegzetes módján. Jeffrey elmosolyodott. Nem gondolta volna, hogy apró tréfája ennyire mulatságos, de Kelly jókedve ellenállhatatlan volt.
Jeffrey megköszörülte a torkát. – Kelly – kezdte. – Nem tudom, hogyan mondjam meg, de fogalmad sincs róla, mennyire jólesik a megértésed és a vendégszereteted. Nem tudok elég hálás lenni érte.
Kelly lenézett Delilára, és szeretettel megsimogatta. Jeffreynek az volt az érzése, hogy elpirult, de ezt nehéz volt megítélni a lámpafénynél.
– Csak azt akartam, hogy tudjad – tette hozzá Jeffrey. Aztán gyorsan témát változtatott. – Akkor, azt hiszem, holnap beszélgetünk újra.
– Legyél óvatos! – figyelmeztette Kelly. – És sok szerencsét. Ha valami baj van, hívjál fel. Nem zavar, bármilyen időpontban jelentkezel.
– Nem lesz semmi baj – nyugtatta meg Jeffrey, de fél órával később, amikor a Boston Memorial lépcsőin kapaszkodott fölfelé, már nem volt ebben olyan biztos. Az a kevés önbizalom, amelyet összeszedett azalatt, amíg Martinezzel végigjárták tegnap a kórházat, most olvadozni kezdett Jeffreyben, azon aggódott, hogy megint belebotlik valakibe, aki jól ismeri. Csendesen szitkozódott magában, hogy elvesztette a szemüvegét, és csak abban reménykedett, hogy álcázásának nem ez a legfontosabb kelléke.
Jeffrey csak akkor nyerte vissza kissé magabiztosságát, amikor az utcai ruha helyett fölvette a takarítói formaruhát. Az öltözőszekrényére még egy boríték is föl volt akasztva, amelyben a névjelvénye és az arcképes személyi igazolványa volt.
Amikor valaki megérintette a vállát, rémülten megrándult. Jeffrey hirtelen mozdulata azt a személyt is meghökkentette, aki megérintette a vállát.
– Nyugalom, jó ember, ideges, vagy mi van magával?
– Sajnálom – mondta Jeffrey. Egy alacsony figurával találta magát szembe, akinek keskeny arca és sötét arcvonásai voltak. – Azt hiszem, kicsit ideges vagyok. Az első éjszakám ezen a munkahelyen.
– Nem kell idegeskednie – mondta a férfi. – A nevem David Arnold. Én vagyok az éjszakások főnöke. Az első pár éjjel együtt fogunk dolgozni. Úgyhogy ne aggódjon. Mindent tövire hegyire megmutatok.
– Örülök a szerencsének – mondta Jeffrey. – De rengeteg kórházi tapasztalatom van, így ha azt akarja, hogy egyedül menjek, biztosan helyt fogok állni.
– Az első néhány napot mindig együtt töltöm mindegyik újonccal – magyarázta David. – Ezt ne vegye a szívére! Így lehetőség nyílik rá, hogy mindent pontosan megmutassak, mit várnak el tőlünk a munkaidő alatt, itt a Memorialban.
Jeffrey jobbnak látta, ha nem áll le vitázni. David bevezette egy keskeny, ablaktalan pihenőszobába, amelynek puritán bútorzatához egyebek között egy asztal, egy üdítőital-automata és egy villamos kávéfőző is tartozott. Bemutatta Jeffreyt a többieknek, akik szintén az éjszakai műszakban dolgoztak. Ketten csak spanyolul beszéltek. Egy másiknak meg eléggé külvárosi szókincse volt, s egy fülhallgatóval a fején, valami vad ritmusú zenére himbálódzott és hajlongott.
Egy perccel tizenegy előtt David riasztotta a munkásait: – Hé, gyerünk kifelé! – A háborús mozifilmek őrmestereire emlékeztette Jeffreyt ez a stílus. Kirajzottak a pihenőből és mindegyikük megragadta a saját takarítókocsiját. Minden munkásnak önállóan kellett berakodnia. Jeffrey a többiek nyomába eredt, így biztos lehetett benne, hogy ő is ellátja magát a szükséges takarító- és tisztítóeszközökkel.
Ez a gördülő szekrény körülbelül kétszer akkora volt, mint az áruházi bevásárlókocsi. Az egyik végében olyan hosszú nyelű eszközök kaptak helyet, mint például a tollseprű, a nyeles mosogatórongy és különféle seprűk. A másik végében a nagy műanyag zsák, amibe a szemetet lehetett gyűjteni. A középső részén három polc húzódott. Ezekre mindenféle holmit rápakoltak. Volt itt üvegfényező, csempetisztító, fényezőpaszta a műanyag burkolatokhoz, papírtörülköző, és néhány tekercs toalettpapír is. De ugyanígy fontos kellékek voltak a különféle szappanok, viaszok, fényezők, s egy üveg kenőolaj is a készlethez tartozott.
Jeffrey követte Davidet a nyugati torony felvonóihoz. Az esélyei egyszerre voltak biztatóak és idegtépőek. A nyugati toronyban helyezkedtek el a műtők és a laboratóriumok. Amennyire szeretett volna Jeffrey körülnézni arrafelé, annyira szorongott, hogy kibe fog beleütközni.
– Maga, meg én, a műtőrészlegben kezdünk – adta ki az utasítást David, amitől Jeffrey idegei ismét táncolni kezdtek. – Volt már magán műtősruha?
– Volt egypárszor – vigyorgott Jeffrey zavartan. Azon kezdett izgulni, hogy ha felvesz egy műtősruhát, akkor még a maradék álcázása is semmivé foszlik. Legalább a fekete keretes szemüvege meglenne. Kínjában egyedül az jutott eszébe, hogy sebészi maszkot kellene viselnie. David bizonyára szóvá teszi majd, mivel maszkot rendszerint csak műtőben, operáció közben hordanak. Jeffrey úgy döntött, hogy azt mondja, hogy meg van fázva.
De nem mentek azonnal a műtőrészlegbe. David odaszólt Jeffreynek, hogy a műtőrészleg pihenőhelyiségével és az öltözővel kezdenek.
– Maga kezdi takarítani a pihenőt, én meg addig csinálom az öltözőt, jó? – szólalt meg David, amikor elérték a körzetet. Jeffrey bólintott. Bekandikált a pihenőhelyiségbe, aztán gyorsan visszakapta a fejét. Két aneszteziológus asszisztensnő ült egy kanapén és kávézott. Jeffrey ismerte mindkettőjüket.
– Valami nem stimmel? – kérdezte David.
– Szó sincs róla – vágta rá gyorsan Jeffrey.
– Meglátja, minden jól fog menni – biztatta David. – Ne aggódjon! Először a port. Főként a sarkokat, egészen a mennyezetig. Aztán tisztítószer az asztallapokra. Utána jöhet a vizes ruha. Rendben?
Jeffrey bólintott.
David betolta a kocsiját az öltözőbe, és becsukta maga mögött az ajtót.
Jeffrey nyelt egyet. Munkához kellett látnia. Levette a kocsiról a hosszú nyelű tollseprűt, és bement a pihenőterembe. Kezdetben mindig úgy fordította az arcát, hogy elkerülje a két nő pillantását. De azok észre sem vették. Jeffrey takarító-egyenruhája olyan volt, mint a bűvös köpeny, teljesen láthatatlanná varázsolta.

8
Szerda
1989. május 17.
23 óra 23 perc

Lengő válltáskával az oldalán, Gail Shaffer kilépett a felvonóból Regina Puksar társaságában. A két nő a középső folyosón sétált végig a főbejárathoz. Csaknem öt éve ismerték egymást. Gyakran beszélgettek személyes problémáikról is, noha a kórházon kívül nemigen találkoztak. Gail arról a küzdelemről számolt be Reginának, amelyet a fiújával folytatott aki már két éve volt a barátja.
– Igazad van – mondta Regina. – Ha Robert hirtelen azzal állna elő, hogy másokkal is akar randevúzni, azt mondanám, rendben van, de akkor a kettőnk dolgának annyi. Egy kapcsolat nem fejlődhet visszafelé. Akár erősödik, akár gyengül. Legalábbis eddig ez volt a tapasztalatom.
– Az enyém is – sóhajtott Gail.
Egyikük sem vette észre, hogy Trent összehajtogatta az újságját és fölállt. Amint beléptek a forgóajtóba, Trent közvetlenül a nyomukban volt. Hallhatta a beszélgetésüket.
A két nő a kórházi alkalmazottak parkolója felé tartott, Trent adott nekik egy kis előnyt, de szemmel tartotta őket. Mindketten megálltak egy vörös Pontiac Fiero sportkocsi mellett, és még néhány percig beszélgettek. Végül elköszöntek egymástól. Aztán Gail beült a kocsiba. Regina néhány méterrel távolabb a saját kocsijához ment.
Trent odaballagott a piros Corvette-jéhez és beszállt. Nem a legalkalmasabb kocsi volt ahhoz, hogy valakit észrevétlenül kövessenek vele, mert annyira flancosan nézett ki, de Trent úgy gondolta, hogy most nincs ennek jelentősége. Gailnek nem volt semmi oka, hogy gyanút fogjon.
A lány kocsija sem volt kevésbé feltűnő, ami megkönnyítette a dolgát. Egyenesen a Backbay liget felé indult el ahogyan Trent sejtette a telefonszám alapján, A lány zavartalanul megállt az úttesten, a Boylston utcában parkoló kocsik mellett, és eltűnt egy éjjel-nappal nyitva tartó üzletben.
Trent továbbhajtott az utcán, mert a Boylston egyirányú volt, és megállt egy taxiállomáson. Innen könnyen szemmel tarthatta az üzletet és Gail kocsiját. Végül a lány előkerült az üzletből egy csomaggal és beszállt a kocsijába. Trent megvárta, amíg elindul, aztán szorosan a nyomába eredt.
A Berkeley utcában a lány balra fordult és lelassított. Trent fogadni mert volna, hogy parkolóhelyre vadászik, ami nem volt könnyű ebben az éjszakai órában. Hagyta, hogy növekedjen a távolság közöttük. A lány végül talált egy helyet a Marlborough utcában, és hátramenetbe kapcsolt.
– Kétbalkezes boszorkány – morogta Trent, amint figyelte, hogy végül harmadszorra sikerült a lánynak az üres helyre beparkolnia és a kocsit párhuzamosan állítania a többivel. Trent egy "parkolni tilos" szakaszon állt meg. De nem törődött vele. És ha talál egy büntetőcédulát, akkor mi van? Ez üzleti ügy volt, és a felmerülő költségek úgyis megtérülnek. Csak azt az egyet nem akarta, hogy a kocsiját elvontassák, de tapasztalatból tudta, hogy ettől nem kell tartania.
Gail végre úgy érezte, hogy sikerült pontosan beállnia a kocsival, bár Trentnek nem ez volt a véleménye. A kocsi legalább harminc centiméterrel kilógott a többi közül a kanyarban. A lány kiszállt a csomaggal, bezárta az ajtókat, és gyalog indult tovább. Trent követte tekintetével, miközben ő maga láthatatlan maradt az utca túloldalán. Figyelte, amint Gail balra fordult a Berkeleyre, aztán jobbra a Beacon utcára. Néhány kapuval arrébb a lány belépett egy homokkőből épült elegáns házba.
Néhány percnyi várakozás után Trent belépett az épületbe és végigböngészte a kaputelefon melletti névjegyzéket. Meg is találta a "Gail Shaffer" nevet egy "Winthroph" név társaságában.
– A fene egye meg – bosszankodott Trent. Azt remélte, hogy Gail egyedül lakik. Semmi sem megy könnyen, gondolta. Ezen füstölgött magában még akkor is, amikor újból kilépett az utcára. Nem ronthat be Gail lakásába, ha a lány nem egyedül lakik. Nincs szüksége szemtanúra. Ilyen hibát sosem fog elkövetni.
Trent végigpillantott a Beacon utcán a Boston Garden irányába. Látta, hogy egész közel van ahhoz a bárhoz amely a Jókedély című tévésorozatból vált híressé. Ekkor kezdett formálódni a fejében egy terv. Talán kicsalogathatja a lakásból Gailt vagy a társát.
Trent elballagott a közeli Hampshire üzletházhoz. Ott a nyilvános telefonon felhívta Gail számát, amelyet a műtéti részleg pihenőjében a hirdetőtábláról olvasott le. Miközben a telefon kicsengett, különféle ürügyeket talált ki. De minden attól függött, hogy ki veszi fel. – Halló! – mondta egy hang a vonal túlsó végén. Gail volt.
– Miss Winthrophot keresem – mondta Trent.
– Sajnálom, de nincs itthon.
Trent azonnal jobb kedvre derült. Végül talán mégis könnyen fog menni az egész. – Meg tudná mondani, mikor lesz otthon?
– Ki beszél?
– A család egyik barátja – rögtönzött Trent. – Üzleti úton vagyok a városban és megkaptam a számát, hogy átadjak neki egy üdvözletet.
– Jelenleg éjszakai ügyeletben van a St. Josephs Kórházban – mondta Gail. – Megadjam a számát? Ott megpróbálhatja elérni. Máskülönben csak holnap reggel fél nyolckor ér haza, ha újból akarja inkább hívni.
Trent úgy tett, mintha följegyezné a St. Josephs számát, aztán elköszönt Gailtől és letette a kagylót. Nem tudott elfojtani egy mosolyt.
A Hampshire üzletházat elhagyva sietett vissza Gail épületéhez. Most már csak be kellett jutnia valahogy. Belépett az előcsarnokba és felhúzott egy pár fekete autóskesztyűt. Aztán a kaputelefonon megnyomta a lány hívógombját.
Nemsokára Gail hangja szólalt meg recsegve a dróthálós bevonatú hangszóróból.
– Gail, te vagy az? – kérdezte vidáman Trent, noha biztos volt benne, hogy ő az.
– Igen. És ott?
– Duncan Wagner – vágta rá Trent. Ez volt az első név, ami az eszébe jutott. Wagnerék a Harding család mellett laktak San Antonióban a katonai bázison. Duncan néhány évvel idősebb volt Trentnél, és egészen addig remek játszópajtások voltak, amíg Duncan apja rá nem jött, hogy Trent rossz hatással van a fiára.
– Ismerlek? – kérdezte Gail.
– Ha nem is névről, de látásból – mondta kapásból Trent. – A délutáni műszakban dolgozom a gyerekgyógyászaton. – Trent úgy gondolta, hogy ez hangzik a legbarátságosabban.
– A harmadikon?
– Ott – nevetett Trent. – Reméltem, nem zavarlak, de egypáran a Pintyőke presszóban kötöttünk ki. A te neved is szóba került. Valaki azt mondta, hogy éppen itt laksz ebben az utcában. Igaz vagy nem igazat játszottunk, hogy eldöntsük, ki jön érted, hogy meghívjon közénk. Hát, én nyertem.
– Nagyon kedves tőled – mondta udvariasan Gail –, de csak most értem haza, mert nemrég fejeztem be a munkát.
– Mi is. Gyere, ugorj át! Csupa ismerőssel fogsz találkozni.
– Ki van ott például?
– Regina Puksar az egyik.
– Hiszen épp most váltunk el. Arról volt szó, hogy a barátjához megy.
– Mit mondjak erre? Talán meggondolta magát. Talán nem találta a barátját. Mindenesetre idejött, és csatlakozott hozzánk. Nagyon odavolt, hogy jöjjön valaki érted. Azt mondta, biztosan megragadod az alkalmat. Egy ideig csend volt a telefonban. Trent mosolygott. Tudta, hogy a lány bekapta a horgot.
– Még a kórházi egyenruhámban vagyok – szabadkozott Gail.
– Közülünk is egypáran. – Trentnek mindenre volt válasza.
– Még le kell zuhanyoznom.
– Semmi gond – mondta Trent –, megvárlak.
– Akkor ott találkozunk.
– Nem. Megvárlak. Csak nyisd ki a kapuzárat!
– Legalább tíz percre van szükségem, amíg elkészülök – ellenkezett Gail.
– Készülj nyugodtan, amennyi ideig csak akarsz!
– Rendben van – egyezett bele Gail. – Ha nem lesz unalmas neked a várakozás, Én a 2C-ben lakom.
Egyszer csak az előtérbe vezető ajtó zárja zümmögni kezdett. Trent odaugrott és belökte az ajtót. Amint átlépett a küszöbön, újból elmosolyodott. Úgy látszott, hogy nemcsak könnyűnek ígérkezik minden, hanem kellemesnek is. Ellenőrizte a pisztolyát. Még nem volt kibiztosítva. Ellenőrizte a fecskendőt. Ott lapult a zsebében.
Gyorsan fölszaladt a második emeletre. Az volt a trükk, hogy minél hamarabb Gail lakásába jusson, mielőtt bárki meglátná. Ha a folyosón beleütközne egy másik lakóba, úgy tenne, mintha másfelé tartana. De senki sem bukkant fel a második emeleti folyosón. Mi több, Gail nyitva hagyta számára a bejárati ajtót. Trent belépett a lakásba, és kulcsra zárta maga mögött az ajtót. Csak az hiányzott volna, hogy most valaki megzavarja! Trent hallotta a vízcsobogást a fürdőszobában. Gail már zuhanyozott.
– Érezd magad otthon! – kiáltott ki Gail, amint meghallotta az ajtócsukódást. – Perceken belül kész vagyok.
Trent körülnézett. Először kiment a konyhába. Senki sem volt ott. Aztán ellenőrizte a másik hálószobát. A villanyt felkapcsolva látta hogy üres. Gail tényleg egyedül volt. Tökéletes rendezés, gondolta Trent.
Kihúzta dédelgetett pisztolyát, körülfogta a markolatát, és az ujját lágyan ráhelyezte a ravaszra. Minden tökéletesen ment. Aztán odalépett Gail hálószobájának ajtajához, és óvatosan benyomta. Az ajtó néhány ujjnyira kinyílt. Trent benézett. Az ágy érintetlen volt. Csak Gail levetett nővérruhája hevert rajta, A padlón egy bugyi, egy pár hosszú fehér harisnya és két gumírozott harisnyakötő hevert. A fürdőszobába vezető ajtó csukva volt, de Trent hallotta a zuhany permetező csobogását.
Trent odalépett az egyik harisnyakötőhöz, és a lábával gyengéden arrébb tolta. Az anyja mindig ilyet viselt. Legalább tucatszor elmondta hogy a derékfűzős harisnyatartó mennyire kényelmetlen ruhadarab. Miután az anyja ragaszkodott hozzá, hogy a fiú mellette aludjon, mialatt az apja ki tudja, hányadik katonai kiküldetésén van, Trent úgy nőtt fel, hogy a harisnyakötőket sokkal többször látta, mint szerette volna.
Trent csöndesen odalapult a fürdőszobaajtóhoz, és megpróbálta kinyitni. A kilincsgomb könnyen elfordult. Ekkor résnyire benyomta az ajtót. Nedves, meleg gőz csapott az arcába. Trent a pisztolycsövet a mennyezet felé fordította, ahogyan Don Johnson a Miami Vice-ban. A fegyvert két marokra fogva egyetlen rúgással kitárta az ajtót. Elég régimódi volt a fürdőszoba berendezése. Szemben öreg porcelán kád állt a jól ismert oroszlán lábakon. A zuhanyozó fehér függönyét óriási virágminták borították. A függöny mögött jól lehetett látni Gail körvonalait, amint mossa a haját. Trent két lépést tett a kád felé, és félrerántotta a függönyt. A hirtelen mozdulattól leszakadt a tartóról és a függönnyel együtt csörömpölve hullott a padlóra.
Gail a melle elé kapta a kezét. – Ki… Ki az… – dadogta. Aztán dühösen kiáltotta: – Kifelé!
A víz gyöngyözve patakzott le Gail finom bőrén. Trentnek szüksége volt kis időre, amíg összeszedte magát. Az biztos, hogy Gailnek sokkal jobb alakja volt, mint Trent anyjának.
– Kifelé a zuhanyozóból! – szólalt meg Trent, miközben hidegvérrel megcélozta Gailt, de úgy, hogy a nő is lássa a pisztolyt.
– Kifelé! – mondta újból, amikor a lány nem mozdult. De Gail teljesen dermedt volt a rémülettől. Trent odaszorította a fegyvert a fejéhez, hogy gyorsabb mozgásra ösztökélje.
Gail sikítani kezdett. Az apró fürdőszobában iszonyatosan visszhangzott a rémült kiáltás. Ennek gyorsan véget kellett vetni. Trent magasba emelte a pisztolyt, és az agyával lesújtott a lány fejére. Az ütés a lány homlokát érte.
Abban a pillanatban, amikor megállt a keze, Trent már tudta, hogy túl erős volt az ütés. Gail tehetetlenül omlott össze a fürdőkádban. Hosszú, mély seb futott le a homlokától egészen a füléig. A sérülés olyan súlyos volt, hogy a csont is láthatóvá vált. Egy percen belül annyi vér ömlött ki, hogy a kád vizét rózsaszínűre festette.
Trent behajolt és elzárta a zuhanyozót. Aztán beugrott a nappali szobába, hogy meghallja, ha a lány segítségére sietnek. Valahol egy tévé szólt. Ezen kívül más hang nem hallatszott. A fülét a bejárati ajtóra tapasztotta, de a folyosó csendes volt. Senki nem hallotta Gail sikoltását, de ha mégis, akkor semmi jele nem volt, hogy bárki is segíteni akarna neki. Trent visszament a fürdőszobába.
Gail félig ülő helyzetben hevert, maga alá szorult lábakkal, a feje a falhoz dőlve a sarokban. A szeme csukva volt. A sebből vér szivárgott, de sokkal gyengébben, amióta nem csurgott rá a víz a zuhanyrózsából.
Trent visszalökte a pisztolyt az övébe, megragadta Gail lábait, és vadul ráncigálva kezdte kiegyenesíteni őket. De aztán abbahagyta, Érezte, hogy egyre dühösebb lesz. Gail meztelen testének látványától azt várta, hogy feltámad benne valamilyen szexuális vágy, de semmit sem érzett az undoron kívül. Legföljebb talán rémületet.
Hirtelen dühében újból kirántotta a pisztolyát. A csőnél fogva magasan a feje fölé emelte a pisztoly agyát. Teljesen szét akarta zúzni vele Gail nyugodt arcát. Már azon volt, hogy a karjával keményen lecsap, amikor észbe kapott. Lassan leengedte a fegyvert. Amennyire szerette volna összetörni a lányt, annyira tudatában volt annak is, hogy ez hiba lenne. Tervében az volt a szép hogy Gail halála olyan lesz, mintha természetes okok húzódnának meg mögötte, nem pedig gyilkosság.
Trent visszadugta az övébe a fegyvert, és kihúzta a zsebéből a fecskendőt. A tűről lehúzta a védőkupakot, és a lány fölé hajolt. Hogy ne hagyjon nyomot a tűszúrással, szétfeszítette a felhasadt bőrt, és a fecskendő egész tartalmát a sebbe injekciózta.
Trent felállt. Visszatette a védőkupakot a tűre, és az üres fecskendőt a zsebébe csúsztatta, aztán várt és figyelt. Egy percen belül az izom-összehúzódások teljesen eltorzították Gail arcát, még nyugodt, szelíd ajka is groteszk fintorba görbült. Az apró izomösszehúzódások gyorsan terjedtek szét a lány egész testén. Néhány percen belül az izomgörcsök vad rángatódzásba mentek át, majd ezt epilepsziaszerű roham követte. Gail feje mindannyiszor tehetetlenül csapódott a csempézett fürdőszobafalhoz. Aztán rettenetes hangon a fémszerelvényekhez verődött többször. Trent borzongva nézte a jelenetet. Ösztönösen hátrálni kezdett, lenyűgözve a titokzatos szer erejétől. A hatás olyan iszonyatos volt, hogy Trent sarkon fordult, és kimenekült a nappali szobába.
A folyosóra vezető ajtót kinyitva először a lépcsők felé nézett, szerencséjére senki sem volt látható. Kilépett, majd becsapta maga mögött az ajtót. Aztán lábujjhegyen osont a lépcsőházig és lesietett a földszintre. Úgy lépett ki az épületből, hogy azt a látszatot keltse, mintha csak könnyű kis sétára indulna. Semmilyen módon nem akarta magára vonni a figyelmet.
Miután idegesnek és levertnek érezte magát, befordult jobbra a Beacon utcába, és elindult a Pintyőke presszó felé. Nem értette, miért érzi magát olyan letörtnek. Azt várta, hogy az erőszak izgalomba hozza, ahogyan a Miami Vice láttán érezte mindig.
Amint ballagott, azt hajtogatta magában, hogy Gail nem is volt olyan csinos. S inkább csúnyának látszott. Ez lehetett az oka, hogy a lány meztelenségétől nem zsongott be. Ez a csaj átkozottul sovány volt és alig volt melle. Trent csak abban volt megingathatatlan, hogy nem érezte magát homoszexuálisnak. A haditengerészetnél ezt csak ürügyül használták, mert nem jött ki az orvosokkal.
Csak hogy bebizonyítsa magának, mennyire normális, Trent ráhajtott egy csintalan barna titkárnőre a presszóban. Az a lány sem volt valami mutatós, De nem számított. Amint csevegtek, Trent fogadni mert volna, hogy a csaj el van bűvölve férfias testének látványától. A kis barna még meg is kérdezte tőle, hogy tudatosan fejlesztette-e ki ennyire az izmait. Micsoda buta kérdés, gondolta Trent. Minden férfi, aki ad magára, ezt teszi. Az izomzatukkal csak azok a ringó csípőjű hímringyók nem törődnek, akikbe lent időnként belebotlott a Cambridge utcában, amikor nekivágott az éjszakának, hogy belekeveredjen egy jó kis bunyóba.

Nem sok erőfeszítésébe került Jeffreynek, hogy a műtőrészleg pihenőhelyisége tisztábbnak tűnjön, mint amilyen volt évekig. A takarítóknak külön faliszekrényt helyeztek el a pihenő előterében. Itt Jeffrey talált egy porszívót. Ezzel nemcsak a pihenőn, hanem a gépírórészlegen és a felvonókhoz vezető folyosószakaszokon is végigment. Aztán a pihenőből nyíló apró konyhának esett neki. Mindig az volt az érzése hogy ez a fülke teljesen elhanyagolt. Szinte élvezettel ragadta meg a lehetőséget, hogy végre kitakaríthatja. A hűtőszekrényt, a tűzhelyet és a mosogatót is tisztára súrolta.
David még mindig nem került elő. Amikor Jeffrey bement az öltözőbe, azonnal rájött, hogy miért. David bevált módszere az volt, hogy öt-tíz perc munka, aztán öt-tíz perc cigarettaszünet. Emellett néha még kávészünetet is tartott.
David nem látszott túlságosan boldognak, hogy Jeffrey ilyen rövid idő alatt elvégzett mindent. Meg is mondta neki, hogy lassítson kicsit, máskülönben kitör rajta a tisztasági láz. De Jeffrey úgy érezte, számára nehezebb tétlenül ténferegni, mint dolgozni.
Amikor David letett arról, hogy a főnököt játssza, egyszerűen átnyújtotta a kulcskészletét Jeffreynek. Közölte vele, hogy most már menjen egyedül a műtőrészlegbe. – Én itt maradok és befejezem az öltözőtermet – mondta David. – Aztán majd segítek magának. Kezdje a műtőfolyosót! És a világért se felejtse el lemosni a nagy fekete táblát! Sőt azzal kezdje a munkát! A főnővér mindig kiveri a balhét, ha elfelejtik tisztára törölni. Aztán takarítsa ki azokat a műtőket, amelyeket az éjszaka is használtak! A többit a délutános műszaknak már rendbe kellett tennie.
Jeffrey legszívesebben a kórbonctanra ment volna, hogy megnézze Patty Owen boncolási jegyzőkönyvét, de annak is örült, hogy bemehet a műtőtraktusba. Az előírásoknak megfelelően magára öltött egy műtősruhát. Amikor a tükörbe nézett, megrémült, mert a hátrafésült haját és pőre felső ajkát leszámítva, az ábrázata nagyon hasonlított a régihez. Gyorsan felvett egy sebészi maszkot, ahogy tervezte.
– Nincs szüksége maszkra – mondta David, amint meglátta Jeffreyt.
– Érzem, hogy hamarosan kitör rajtam a nátha – magyarázta Jeffrey. – Gondolom, elvárják, hogy akkor ilyet viseljen az ember.
David bólintott. – Jó ötlet.
A tisztítókocsit maga előtt tolva, Jeffrey áthaladt a lengőajtókon a műtőrészlegbe. Azóta nem járt itt, hogy a kórházból elbocsátották, de minden pontosan ugyanolyan volt, mint azelőtt. Ahogy Jeffrey meg tudta ítélni, semmi sem változott.
David utasításait követve, először a nagy fekete táblának állt neki. A műtőrészleg orvosai közül néhányan bejöttek és kimentek, mialatt Jeffrey dolgozott. Némelyiküket névről is ismerte, de azok ügyet sem vetettek rá. Jeffreynek azt kellett hinnie, hogy a tevékenysége legalább annyira hozzájárul valódi személyiségének elleplezéséhez, mint a megváltoztatott külseje. Arra azért vigyázott, hogy munka közben ne kalandozzon túlságosan messzire a törlőrongyától és a tisztítókocsijától.
De amikor befejeződött az a sürgős vakbélműtét, amely folyamatban volt, amikor először belépett a műtőrészlegbe, és az operáló csoport kitódult a műtőből, Jeffrey úgy döntött, hogy a biztonság kedvéért hátat fordít nekik. Az aneszteziológus és a sebész egyaránt jó barátja volt.
Miután a lengőajtók megpihentek a távozó társaság után, csend borult az elhagyott műtőtraktusra. Csak a rádió gyenge hangja szűrődött be a központi ellátó irányából. Jeffrey szorgalmas törülgetéssel dolgozta magát egyre közelebb a fő irányító pulthoz.
Az irányító pult hosszan elnyúló lapja mellett több ember foglalhatott helyet. Valóságos parancsnoki asztal volt, ahonnan embereket irányítottak ki és be a műtőkbe, betegeket hozattak föl a szobáikból, betegeket küldtek ki a várótermekből, és összehangolták az egész emberáradatot. A pult középső szakasza alatt számos irattartó fiók lapult. Az egyiken ez a felirat volt olvasható: "Műtéti időpontok".
Jeffrey végigpillantott mindkét irányban a folyosón, hogy nincs-e valaki a közelben. Aztán kihúzta az irattartót. Minthogy a kartotékok dátum szerint sorakoztak, Jeffreynek sikerült hamarosan megtalálnia a végzetes napot, szeptember 9. Végigfutott az eseteken, olyan epidurális érzéstelenítést keresve, amelynek során 0,75 százalékos Marcaine-t használhattak volna, de egyet sem talált. Számos gerincoperációval találkozott, de ezekhez más koncentrációjú Marcaine-t használtak, vagy ha mégis ezt alkalmazták, akkor nem a 30 milliliteres ampullával dolgoztak, amelyre az epidurális anesztéziánál van szükség.
Visszatérve a fiókhoz, Jeffrey előhúzta a szeptember 8-i kartotékot. Bár az altatógép oldalán a hulladéktartályt naponta kiürítették, mindig volt rá esély, hogy valamilyen okból ezt elmulasztották. De a nyolcadikán végzett műtétek nem nyújtottak több lehetséges magyarázatot, mint a kilencedikeiek. Jeffreynek fontolóra kellett vennie, hogy végül is nem olvasta-e félre a Marcaine címkéjét Patty Owen epidurális érzéstelenítésekor. Máskülönben hogyan tud elszámolni az üres 0,75 százalékos Marcaine-fiolával, amelyet ott találtak.
Jeffrey csaknem a végére ért a kartonnak, amikor hírtelen kivágódtak a lengőajtók. Megragadta a törlőrongyot és őrült lendülettel kezdett dolgozni. Egy kis ideig nem is mert felnézni, De amikor világossá vált, hogy senki sem közeledik felé, fölemelte a fejét, és éppen meglátta, amint egy sebészcsoport a műtőskocsin fekvő beteggel rohan a műtő felé. Az ágy fölött különféle vérátömlesztési eszközök lógtak. Jeffrey úgy vélte, hogy a beteg autóbalesetet szenvedett.
Amikor kissé megnyugodott, csak akkor tért vissza újból a műtéti dátumokhoz. A kartonokat gondosan visszacsúsztatta a helyükre és bezárta a fiókot. Ez a sürgős eset viszont, amelyet látott, elgondolkoztatta. Ezek az esetek nincsenek feltüntetve a műtétidő-táblázatokon. Ezért nem található közöttük egyetlen olyan eset sem, mint amilyen Patty Owené volt. A császármetszés nem volt előre betervezve. Így nem is lehetett beilleszteni a tervezett műtéti sorrendbe. Jeffrey elővette az előző műtéti naplót. Ebbe a könyvbe az összes műtét be volt jegyezve, beleértve a sürgős eseteket, és azokat az operációkat is, amelyeket előjegyeztek, de valamilyen okból töröltek vagy elhalasztottak.
A császármetszésen kívül nem alkalmaznak máskor epidurális érzéstelenítést sürgős esetben. Jeffrey tudta ezt, de elhatározta, hogy a biztonság kedvéért, mindenesetre ellenőrzi a műtéti naplót. Mindig lehetnek kivételek. Először a nyolcadikai bejegyzéseket nézte meg lefelé futtatva az ujját a listán. Nem volt könnyű végigolvasni. Ahány bejegyzés, annyiféle írás. Semmit sem talált, ami a leghalványabb gyanút ébreszthette volna benne. Átlapozott kilencedikére és újból kezdte lefelé a jegyzéket. Nem kellett sokáig keresgélnie. A 15-ös műtőben, ugyanott, ahol Patty Owent is kezelték, egy szemlencsesérülést operáltak reggel öt órakor. Jeffreynek gyorsabban kezdett verni a szíve. Egy ophtalmológiai sürgősségi műtét valóban ígéretes volt.
A pulton heverő egyik jegyzettömbről Jeffrey letépett egy lapot, és gyorsan lekörmölte a beteg nevét. Aztán becsukta a naplót és visszatette a polcon a helyére. Aztán a kerekes vödrét maga előtt tolva, átvágott a hallon az aneszteziológiai iroda felé. Kinyitotta az ajtót és meggyújtotta a villanyt. Odasietett a kartotékdobozhoz és kihúzta a kérdéses beteg aneszteziológiai jegyzőkönyvét.
– Telitalálat! – suttogta Jeffrey. A jegyzőkönyv azt mutatta, hogy a betegen szemgolyó mögötti érzéstelenítést alkalmaztak, 0,75 százalékos Marcaine-val. Jeffrey visszatette a jegyzőkönyvet a helyére, és becsukta a kartotékfiókot. Kellynek igaza volt. Alig akarta elhinni. Most már sokkal jobban érezte magát, és jobban bízott a saját ítéletében. Tudta, hogy amit talált, nem sokat ér a bíróság szemében, de számára az egész világot jelentette. Nem olvasta félre a címkét a Marcaine-on!
Amikor elérkezett az étkezési szünet, David megkereste Jeffreyt. Jeffrey már végzett a műtőrészleg főfolyosójával, és kitakarította azt a két műtőt is, ahol nemrég fejezték be az operációt. Éppen a központi ellátóban ügyködött, amikor David megtalálta.
– Én még dolgoznék, ameddig tudok – szerénykedett Jeffrey. – Nem vagyok éhes. Most megyek a laborrészlegbe, hogy nekikezdjek.
– Lelassulhatna egy kicsit – mondta David kissé barátságtalanabbul, mint ahogy kezdetben beszélt. – Ez ránk se fog valami jó fényt vetni.
Jeffrey félénken mosolygott. – Azt hiszem, túl aprólékos vagyok, mert ez az első napom. Ne aggódjék, majd megnyugszom!
– Remélem is – morogta David. Aztán megfordult és elment.
Jeffrey befejezte a munkát a központi ellátóban, aztán a kocsiját végigtolta a műtőfolyosón és a lengőajtókon át. Miután újból átöltözött a takarító-egyenruhába, a kocsit áttolta a kórtani részlegbe. Ki akarta használni, hogy David és a többiek éppen esznek.
A kulcsokat abba az ajtóba kezdte belepróbálni, amely a kórbonctan adminisztrációs irodájába vezetett. A harmadik kulcs beleillett a zárba. Jeffrey teljesen el volt bűvölve, hogy az egyenruhája, és a kulcsai révén mennyi helyre bejuthat.
Ez a részleg teljesen elhagyatott volt. A kórháznak ebben a szárnyában csak az a néhány technikus tartózkodott, aki a kémiai, a vérvizsgálati és a mikrobiológiai laboratóriumban dolgozott. Jeffrey nem vesztegette az idejét. Törlőrongyával azonnal rohamra indult a súlyos kartotékszekrények ellen, miközben Patty Owen kórtani iratai után nyomozott. Hamarosan meg is találta, amit keresett.
A dossziét egy íróasztalra tette és kinyitotta. A lapokat átpörgetve megtalálta az igazságügyi orvosszakértő boncolási jegyzőkönyvének másolatát, aztán a toxikológiai jelentéshez lapozott, amelyben a vér, a gerincvelői folyadék és a vizelet gázkromatográfiai, és tömegspektroszkópiai grafikonjai sorakoztak. Ebben az egyetlen hatóanyag, amelyet a vizsgálatok során találtak, a bupivacain volt, vagyis a Marcaine eredeti vegyülete. Semmilyen más vegyi anyagot nem találtak a testnedvekben, legalábbis semmi olyat, amit a tesztek kimutattak volna.
Jeffrey a maradék kartotékokat is átlapozta, gondosan megvizsgálva minden oldalt. Meglepetten bukkant rá jónéhány 20 X 25 cm-es fotóra. Kihúzta őket a dossziéból. Elektronmikroszkópos felvételek voltak, amelyek a Boston Memorialban készültek. Jeffrey kíváncsisága felébredt. Elektronmikroszkópos felvételeket nem szoktak minden boncoláskor készíteni. Sajnálta, hogy nem eléggé járatos az elektronmikroszkópos metszetek értékelésében. Még azt is nehezen tudta eldönteni, hogy egy képet mikor tart helyesen és mikor fejjel lefelé. A fotók gondos tanulmányozásával végül rájött, hogy ideggyöksejtek és idegszálak kinagyított képét látja.
Minden fotó hátlapján ott volt a leírás, így Jeffrey megtudta belőlük, hogy az elektronmikroszkópos felvételek a sejtszerkezet jelentős roncsolódását mutatják. Ez igen furcsa volt. Ezek a fotók nem voltak az iratok között amelyeket a tárgyalás előtt megkapott betekintésre. Minthogy Patty Owen ügyében a kórház is ugyanolyan vádlott volt, mint Jeffrey, a kórbonctan nem nagyon törte magát, hogy Jeffrey kezére dolgozzon. Jeffreyt még arról sem tájékoztatták, hogy ezek a fotók léteznek. Ha ő és Randolph tudtak volna róla, talán felhasználhatták volna ezeket a védelemhez, nem mintha Jeffreyt különösebben érdekelte volna az idegsejtek tengelyfonalának károsodási lehetősége a bírósági tárgyalás idején.
Az idegszálak roncsolódását nézve Patty Owen elektronmikroszkópos felvételein, Jeffreynek eszébe jutott a tengelyfonal roncsolódása, amelyet Chris Everson írt ki betegének boncolási jegyzőkönyvéből. Az volt a megdöbbentő mind a két esetben ezzel a roncsolódással kapcsolatban, hogy a helyi érzéstelenítés nem lehetett érte felelős. Valamilyen más magyarázatnak kellett lennie.
Jeffrey a másológépbe helyezte a kartonokat és lemásolta azokat a részeket, amelyekről úgy gondolta, hogy még szüksége lehet rájuk. Ezek között voltak az elektronmikroszkópos felvételek elemzései is, bár magukat a fotókat nem tudta reprodukálni. Lemásolta a toxikológiai jelentést is, a gázkromatográfiás és a tömegspektroszkópiás grafikonokkal. Tudta, hogy a grafikonok pontos megfejtéséhez újból el kell temetkeznie kis időre a könyvtárban.
Amikor végzett az iratmásolással, keresett egy nagy manila kartonborítékot, és belehelyezte a fekete-fehér másolatokat. Az eredeti példányokat visszatette a dossziéba, azt pedig visszacsúsztatta a helyére. A nagy borítékot Jeffrey a tisztítókocsi alsó polcára fektette, a tartalék toalettpapír-tekercsek alá.
Ezután újból nekilátott a takarításnak. Rendkívül izgatott volt attól, amit talált. A szennyező anyag feltételezése nem volt kizártnak tekinthető. Sőt az elektronmikroszkópos felvételek eredményeit tekintve csaknem teljesen bizonyos volt.
Ahogy múlt az éjszaka, Jeffrey energiája is apadt. Mire az égbolt kivilágosodott, ő már teljesen kimerült. Órák óta csak a nagy önfegyelemmel tartotta magában a lelket. Negyed hétkor megragadta a lehetőséget, hogy telefonáljon egy üres szociálissegélyező-irodából Kellynek. Ha háromnegyed hétkor kell elmennie otthonról, biztosan fenn van már.
Amint Kelly fölvette a telefont, Jeffrey izgatottan mesélte el, hogy Patty Owen esetének reggelén, volt egy szemsebészeti operáció, ahol 0,75 százalékos Marcaine használtak. – Kelly, teljesen igazad volt. Nem is értem, miért nem gondolt rá senki, hogy utánanézzen ennek a lehetőségnek. Randolph nem gondolt rá, és én sem. – Aztán beszámolt az elektronmikroszkópos felvételekről.
– Ezek valamilyen szennyező anyagra utalnak? – kérdezte Kelly.
– Csaknem bizonyosan. A következő lépés az lesz, hogy ki kellene deríteni, mi lehetett ez az anyag és miért nincs a jelentésben.
– Ez az egész dolog teljesen megrémít – mondta Kelly.
– Engem is – ismerte el Jeffrey. Majd megkérdezte Kellyt, ismer-e valakit a kórbonctanon a Valley Kórházban.
– A kórbonctanon nem – válaszolta Kelly – De ismerek néhány aneszteziológust. Hart Ruddock volt Cris legjobb barátja. Ő biztosan kapcsolatba tud lépni velük.
– Fel tudnád hívni? – sürgette Jeffrey. – Kérdezd meg, hajlandó-e másolatot készíteni mindarról, amit Henry Noble-ról talál a kórbonctani osztályon! Engem különösen az elektronmikroszkópos felvételek, vagy az idegsejtek szövettani vizsgálatának eredményei érdekelnének.
– Mit mondjak neki, ha megkérdezi, miért van rá szükségem?
– Nem tudom. Mondd azt, hogy azért érdekel, mert olvastad Chris jegyzeteit, és egyebek közt az idegszálak károsodásáról is olvastál bennük. Ez biztosan kíváncsivá teszi a barátodat.
– Rendben van. De te jobb, ha visszajössz ide, és pihensz egy keveset – figyelmeztette Kelly. – Máskülönben állva fogsz elaludni.
– Tényleg kimerültem – ismerte el Jeffrey. – Sokkal rohadtabb munka takarítani, mint egy beteget érzésteleníteni.

Kora reggel Trent végigment a St. Josephs Kórház műtőrészlegének folyosóján, az alsónadrágjába rejtett hamis ampullával. Ugyanazt a haditervet követte, mint az előző nap reggelén, különösen vigyázva arra, hogy senki se legyen a központi ellátó közelében, mikor bemegy, hogy kicserélje az ampullákat. Minthogy csak két ampulla maradt a 0,5 százalékos Marcaine-ból a nyitott dobozban, jó esély volt rá, hogy fel fogják használni a mai napon az ő ampulláját, annál is inkább, mert két epidurális eset volt kiírva a nagy fekete táblára. Természetesen nem volt semmi biztosíték arra, hogy Marcaine-t fognak használni, még kevésbé, hogy 0,5 százalékost. De nagyon valószínű volt. Egy sérvműtét, és egy hasüregtükrözés volt kiírva. Trent mindenesetre jobban szerette volna, ha az ampulláját az utóbbi esetben használják fel. Arról nem is beszélve, hogy a vizsgálathoz az a disznó Doherty volt kiírva aneszteziológusnak.
Könnyed léptekkel visszatérve az öltözőhelyiségbe, Trent az érintetlen ampullát elrejtette az öltözőszekrényében. Miután bezárta a szekrény ajtaját, eszébe jutott Gail Shaffer. A lánnyal elbánni nem is volt olyan nagy élvezet, mint ahogyan várta, de bizonyos szempontból mégis örült ennek a tapasztalatnak. Gail váratlan felbukkanása figyelmeztető jel volt, hogy mindig óvatosnak kell lennie. Nem engedhette meg magának, hogy vigyázatlan legyen. Túl nagy volt a tét. Ha kiszúrnák, rohadtul ráfizetne, És nehezen tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy a hatóságoktól kellene a legkevésbé tartania.

A rádiós óra háromnegyed hétre volt beállítva. Elég halkan szólalt meg a műsor, így Karen fokozatosan ébredt fel. Végül kinyitotta a szemét.
Átfordult az oldalára és kiült az ágy szélére. Még mindig hatott a gyógyszer, amit dr. Silvan adott neki, hogy aludni tudjon. A Dalmane erősebb altatónak bizonyult, mint ahogy várta.
– Fönt Vagy? – kérdezte Marcia a csukott ajtón át.
– Igen – válaszolta Karen álmosan. Bizonytalanul talpra állt. Annyira zúgott a feje hogy egy pillanatra meg kellett kapaszkodnia az ágy szélében. Aztán kiment a fürdőszobába.
Úgy érezte, mintha vattát tömtek volna a szájába és a torka is száraz volt, de kínosan vigyázott rá, hogy ne igyon semmit. Silvan doktor nyomatékosan figyelmeztette erre. Még vizet sem ivott, amikor megmosta a fogát.
Karen legszívesebben azt szerette volna, ha most lenne a napnak vége és nem most kezdődne. Akkor már túl lenne az egész vizsgálaton, tudta, hogy ez butaság, de még mindig rossz előérzet bujkált benne. A Dalmane sem segített ezen. A zuhanyozással és az öltözködéssel próbálta másfelé terelni a gondolatait.
Amikor indulniuk kellett a kórházba, Marcia ült a kormánykerékhez. A vezetés során minden tőle telhetőt megtett, hogy fenntartsa a társalgást. De Karen túlságosan szétszórt volt ahhoz, hogy válaszolgasson. Mire eljutottak a kórházi parkolóba, már jó ideje mindketten hallgattak.
– Alaposan meg vagy rémülve, igaz? – szólalt meg végül Marcia.
– Nem tehetek róla – szabadkozott Karen. – Tudom, hogy butaság.
– Egyáltalán nem butaság – nyugtatta meg Marcia. – De úgysem fogsz érezni semmit. A kellemetlen érzés csak később jön. De még ez is könnyebb lesz, mint ahogy képzeled. Ez most a mélypont: a rettegés.
– Én is így remélem – sóhajtott Karen. Annak sem örült túlságosan, hogy megváltozott az idő. Újból esett. Az égbolt ugyanolyan komor volt, mint a hangulata.
A járóbeteg-rendelés számára külön bejárat volt. Karen és Marcia negyedórán át várakozott néhány tucat ember társaságában. A betegeket könnyű volt felismerni a tömegben. Ahelyett, hogy elmerülten olvasták volna a kezükben tartott képeslapot, csupán idegesen pergették az oldalakat.
Karen három színes magazinnal is végzett, mire szólították az irányítópulthoz, és egy nővér üdvözölte. A nővér kitöltötte a szükséges papírokat és megnyugtatta, hogy minden rendben van. A vérvételen és az EKG-n Karen már egy nappal korábban átesett. A vizsgálati jóváhagyás is aláírva, és láttamozva hevert az asztalon. A személyazonossági karkötő is elkészült, és a nővér segített fölcsatolni Karennak.
Aztán adtak a lánynak egy kórházi "angyalruhát", meg egy köpenyt, és bevezették az öltözőszobába. Enyhe rémület hullámzott végig rajta, amint fölmászott a műtőskocsira, és begördítették a váróhelyiségbe. Itt néhány pillanatig megint találkozhatott a szobatársnőjével.
Őnála volt az a szatyor, amelybe Karen ruháit tették otthon. Marcia megpróbálta jókedvre deríteni a barátnőjét, de Karen túlságosan feszült volt ahhoz, hogy mosolyogni tudjon. Megjelent egy műtősfiú, és miután ellenőrizte a kerekes ágy végén a táblát, valamint Karen személyazonossági karperecét, azt mondta: – Ideje, hogy menjünk.
– Várni foglak – kiáltotta még Marcia, amint tovagördítették Karent. A lány még intett neki, aztán a feje visszahanyatlott a párnára. Arra gondolt, hogy szól a műtősfiúnak, álljanak meg, mert le akar szállni. Visszamehetne az öltözőbe, megkaphatná a ruháját Marciától, felöltözne és nyugodtan kisétálna a kórházból. Az endometriosis nem is olyan veszélyes dolog.
De nem tett semmit. Úgy érezte, mintha bekerült volna azoknak az eseményeknek az elkerülhetetlen sodrába, amelyek mindenképpen bekövetkeznek, bármit is teszünk. Attól kezdve, hogy beleegyezett a hasüregtükrözésbe, elvesztette a választás szabadságát. Egy mechanizmus foglya volt. A felvonóajtók becsukódtak. Érezte, amint a lift surrogva emelkedik fölfelé, és ezzel a menekülés utolsó lehetősége is megszűnt a számára.
– Karen Hoges? – szólította egy hang.
Karen arra fordította a fejét. Egy sebészruhás orvos állt mellette. Olyan hirtelen tűnt elő, hogy a lány nem is látta, honnan jön.
– Bill Doherty doktor vagyok – mutatkozott be a férfi. Nagyjából Karen apjával egyidős lehetett. Bajuszt viselt, és egy meleg barna szempár tekintett a lányra. – Én leszek az aneszteziológusa.
Karen bólintott. Doherty újból átnézte a lány kórelőzményét. Nem volt hosszú, nem kellett sokáig nézegetnie. Az orvos föltette a szokásos kérdéseket az allergiáról és a korábbi betegségekről. Aztán elmondta, hogy Karen orvosa epidurális érzéstelenítést kért.
– Hallott már valamit róla? – kérdezte Doherty.
Karen elmondta, hogy az orvosa elmagyarázta neki. Doherty bólintott, de részletesen elmondta újra nyomatékosan hangsúlyozva, hogy mi ennek az előnye a lány esetében. – Ez a fajta érzéstelenítés lazítja el a legtöbb izmot ami megkönnyíti Silvan doktor számára a vizsgálatot – hangsúlyozta. – Ezenkívül az epidurális érzéstelenítés biztonságosabb, mint az általános anesztézia.
Karen bólintott. Aztán megkérdezte. – Biztos benne, hogy hatni fog, és én tényleg nem fogok semmit sem érezni, mialatt vizsgálnak?
Doherty doktor együttérzően szorította meg a lány karját. – Biztos vagyok benne hogy hatni fog. És tudja, mit mondok? Mindenki attól fél, amikor először alkalmazzák rajta az anesztéziát, hogy nem fog hatni rá. De mindig hat. Úgyhogy ne aggódjék! Jó?
– Kérdezhetek még valamit? – szólalt meg Karen.
– Amit csak akar – mosolygott Doherty.
– Olvasta a Kóma című könyvet?
Doherty elnevette magát. – Olvastam, és láttam a filmet is.
– Sohasem fordulhat elő ilyesmi, ugye?
– Nem! Sohasem fordulhat elő – mondta komolyan az orvos. – Van még kérdése?
Karen megrázta a fejét.
– Akkor jó – mondta Doherty. – És szólok a nővérnek, hogy adjon egy kis injekciót. Azt akarom, hogy megnyugodjék. Aztán amikor már tudjuk, hogy az orvosa az öltözőben van, behozzuk a műtőbe. Karen, tényleg nem fog érezni semmit. Higgyen nekem! Milliószor csináltam már.
– Hiszek magának – nézett fel Karen és megpróbált mosolyogni. Doherty doktor elhagyta a váróhelyiséget, és a lengőajtókon át a műtőrészlegbe ment. Karen számára nyugtatót írt, majd az aneszteziológiai irodába sietett, hogy átvegye a napi narkotikumokat. Aztán elindult a központi ellátó felé.
Itt levett egy pár infúziós oldatot, és az üvegekkel egyensúlyozva, belenyúlt a 0,5 százalékos Marcaine-t tartalmazó nyitott dobozba, és kiemelt egy ampullát. Minthogy mindig nagy gondot fordított erre, ellenőrizte a címkét. Tényleg 0,5 százalékos Marcaine volt. Csak azt nem vette észre Doherty doktor, hogy egy apró üveghiba van az ampulla csúcsán, azon a részen, amit le fog törni, amikor föl akarja szívni a gyógyszert.

Annie Winthrop a szokásosnál is fáradtabb volt, amint a homokkővel épült ház bejárata felé sétált. A zuhogó esőben az ernyőjét is ki kellett nyitnia. A hőmérséklet plusz tíz fokra esett vissza, úgy látszott, hogy a tél jön, nem a nyár.
Micsoda éjszaka volt. Három szívmegállás az intenzív osztályon. Az elmúlt négy hónap során ez volt a rekord. Megmenteni a három beteget, és megnyugtatni a többieket, ez mindenkiből kivette az erőt. Annie már csak arra vágyott, hogy kellemes forró fürdőt vegyen, és utána bemásszon az ágyba.
Lakásának ajtajához érve, a kulcsokkal kezdett bajlódni. Sorra próbálta őket a zárba, aztán amikor az egyiket végre sikerült elfordítania, akkor döbbent rá, hogy az ajtó nincsen bezárva.
Annie meghökkent. Ő és Gail mindig zárva tartották az ajtót, még akkor is, amikor a lakásban voltak. Ez olyan szabály volt, amelyben már korábban megegyeztek.
Enyhe szorongással fordította el a kilincsgombot, és kitárta az ajtót. A nappali szobában égett a villany. Annie azon tűnődött, hogy Gail otthon van-e.
Habozva megállt a küszöbön. Az ösztönei veszélyt jeleztek. De nem hallatszott semmi nesz. A lakásban halálos csend honolt.
Annie még szélesebbre tárta az ajtót. Első látásra minden rendben volt. Ám amikor átlépett a küszöbön, azonnal megcsapta az orrát egy irtózatos szag. Gyakorló ápolónőként sejtette, hogy mi lehet az.
– Gail? – szólalt meg bátortalanul. Általában Gail még aludt, amikor ő hazaért. Gail hálószobája felé sétált, és benézett a nyitott ajtón át. Ott is égett a villany. A szag egyre erősödött. Újból szólította Gailt, aztán belépett. A hálóból a fürdőszobába nyíló ajtó tárva volt. Annie odament a fürdőszobához, és benézett. Aztán velőtrázóan sikoltozni kezdett.

Trent ezen a napon ellátó asszisztensnek volt beosztva a négyes műtőbe, ahol mellszövetkimetszéseket végeztek sorozatban. Arra gondolt, hogy ez könnyű napnak ígérkezik, hacsak valamelyik biopszia eredménye nem lesz pozitív, de erre nem számítottak. Elégedett volt a beosztásával, mert így rajta tarthatta a szemét a Marcaine-ampulláján, amit nem tehetett volna meg egy nappal korábban.
Éppen megkezdődött az első biopszia, amikor egy aneszteziológus asszisztens megkérte Trentet, hogy szaladjon le, és hozzon egy újabb üveg Ringer-laktátot. Trenttel madarat lehetett volna fogatni, olyan boldogan engedelmeskedett.
A központi ellátóban nyüzsögtek az asszisztensek, amikor Trent odaért. Tudta, hogy rendkívül óvatosnak kell lennie, ha meg akarja nézni az ampulláját. De senki sem törődött vele. Különféle sebészeti eszközöket és kellékeket vételeztek arra a napra. Trent besétált az infúziós oldatokkal zsúfolt fülkébe. Azok a gyógyszerek, amelyek nem számítottak kábítószernek, tőle balra voltak.
Trent levett a polcról egy infúziós palackot. A központi ellátónak ebből a részéből a nyitott bejáraton át jól láthatta a többieket, amint az egyes csomagokhoz tartozó eszközöket számolják.
Fél szemével az asszisztenseket figyelve Trent becsúsztatta kezét a nyitott Marcaine-os dobozba. Megborzongott. Csak egy ampulla maradt, és annak a teteje is teljesen sima volt. Az övét elvitték.
Amint elhagyta a központi ellátót, alig tudta palástolni izgalmát, miközben a négyes műtő felé tartott. Átadta az aneszteziológus asszisztensnőnek az infúziós palackot. Aztán megkérdezte a műtősnővért nincs-e valamire szüksége. Az azt válaszolta, hogy nincs. A vizsgálat simán zajlott. A szövetdarabot már elküldték metszetkészítésre, és zárták a sebet. Trent közölte a műtősnővel, hogy mindjárt visszajön.
A négyesből kilépve a nagy táblához sietett. Csaknem felkiáltott örömében, amikor meglátta, az egyetlen epidurális érzéstelenítés, amely reggel fél nyolcra volt kiírva, hasüregtükrözés volt, az aneszteziológus pedig Doherty! A sérvműtétet csak késő délutánra ütemezték be. Az ampulláját tehát a laparoszkópiához fogják felhasználni.
Trent megnézte, hol lesz a hasüregtükrözés. A tizenkettes műtőbe írták ki. Rohant vissza a folyosón, és belépett a tizenkettes szoba aneszteziológiai előkészítő helyiségébe. Ott volt Doherty, és ott volt a beteg. Egy rozsdaálló acéllemezes asztal tetején pedig ott pihent a Marcaine-ampulla.
Trent nem akart hinni a szerencséjének. Nemcsak azért, mert Doherty volt az aneszteziológus hanem mert a páciens fiatal, egészséges lány volt. Ennél jobban nem is alakulhattak volna a dolgok.
Nem akarta, hogy ott lássák téblábolni, ezért nem sokáig habozott. Visszatért abba a műtőbe, amelyikbe be volt osztva, de annyira izgatott volt, hogy nem tudott nyugton maradni. Olyan vad léptekkel járt föl és alá, hogy a biopsziát végző orvosnak rá kellett szólnia, vagy üljön le, vagy távozzon a műtőből.
Ha az orvos így utasítja rendre, Trentet általában azonnal elfogta a harctéri idegesség. De ma nem. Túlságosan izgatott volt, ha arra gondolt, mi fog történni, és mit kell még tennie. Tudta, hogy vissza kell térnie a tizenkettes műtőbe, mihelyt elszabadul a pokol, és meg kell szereznie a felnyitott ampullát. A munkának ez a része kicsit mindig aggasztotta Trentet, bár a korábbi esetekben az általános zűrzavarban senki sem figyelt fel rá. De az egész hadművelet során mégis ez volt "a leggyengébb láncszem". Trent nem akarta, hogy bárki is meglássa, amint hozzáér az ampullához.
Fölnézett az órára, és figyelte, hogyan vánszorog a nagymutató. Perceken belül bekövetkezik a várva várt esemény. Kellemes borzongás futott végig a gerincén. Imádta ezt az izgalmat!

9
Csütörtök
1998. május 18.
7 óra 52 perc

Vijjogó szirénákkal fordult be a mentőautó Gail Shafferrel a St. Josephs Kórház sürgősségi részlegébe, és odatolatott a betonrámpához. A mentősök már előre odaszóltak rádiótelefonon, hogy készítsék elő a sürgősségi műtőt, olyan esethez, ahol szívvel és idegrendszerrel kapcsolatos beavatkozásra lesz szükség.
Amikor a mentősök megérkeztek Gail lakásába, miután szobatársa, Anni Winthrop kihívta őket telefonon, gyorsan megállapították, mi történhetett. Gail Shaffer epilepsziaszerű rohamot kapott zuhanyozás közben. Úgy vélték, hogy a közeledő rohamnak voltak már figyelmeztető jelei, mert a lány szobatársa hangoztatta, hogy a csapot elzárva találta. Szerencsétlenségére azonban Gail nem tudott elég gyorsan kimászni a kádból, így a roham közben számtalanszor beverte a fejét a vízcsapba és a fürdőkádba. Sérülések voltak a fejbőrén és az arcán, valamint különösen mély seb húzódott a homlokán a haj vonalától lefelé.
A mentősök mindenekelőtt kiemelték Gailt a fürdőkádból. Eközben észrevették, hogy semmiféle izomfeszültség nem tapasztalható. Mintha a lány teljesen megbénult volna. Ezenkívül a szív abnormális működését is megfigyelhették. A pulzus teljesen szabálytalan volt. A lány állapotát infúzióval, és 100 százalékos oxigénnel próbálták meg stabilizálni.
Amint a mentőkocsi ajtaja kitárult, Gailt azonnal az egyik sürgősségi ellátóba vitték. A mentősök riasztásának köszönhetően két cselédkönyves orvos, egy urológus, és egy kardiológus állt készenlétben, amikor a lány megérkezett.
A csapat lázas gyorsasággal dolgozott. Világos volt, hogy Gail élete hajszálon függ. A szív ingerületvezetési rendszere, amely az összehúzódások vezérléséért felelős, jelentősen le volt gyengülve. Az ideggyógyász hamar megerősítette a mentősök kezdeti véleményét. Gailnak csaknem teljesen ernyedt bénulása van, beleértve az idegsejteket is. Ami azonban rendkívül furcsa volt, néhány izomcsoport még mutatott valami reflextevékenységet, de úgy tűnt, emögött nincsen semmilyen vezérlő elv. Az összehúzódások véletlenszerűek voltak.
Hamarosan az a közös álláspont alakult ki, hogy Gail másodlagos grand mal rohamot kapott, egy koponyaűri vérzés, és/vagy agydaganat következtében. Ez volt az előzetes diagnózis, annak ellenére, hogy a gerincvelői folyadék tiszta volt. Az egyik belgyógyászati cselédkönyves orvosnő tiltakozott is. Arra gondolt, hogy az egész eset valamilyen heveny gyógyszermérgezés következménye. Ragaszkodott hozzá, hogy vérmintát vegyenek, amelyben ki lehet mutatni bizonyos kábítószerek, különösen néhány újabb szintetikus típus jelenlétét.
A cselédkönyves ideggyógyász orvosnak szintén fenntartásai voltak az előzetes diagnózissal kapcsolatban. Az volt a benyomása, hogy a központi idegrendszer zavara nem ad magyarázatot a bénulási problémára. Egyetértett a belgyógyász kolléganővel abban, hogy valamiféle heveny mérgezésre lehet gyanakodni. De úgy döntött, nem töri tovább a fejét, amíg meg nem érkeznek az újabb vizsgálati eredmények.
A fejsérülés jelentőségét mindenki elismerte, a koponyaröntgen mégis mindenkit megdöbbentett. A homlok sérülése olyan erejű volt, hogy betört a homloküreg is. De még ez a rendkívül súlyos megrázkódtatás sem adott magyarázatot Gail jelenlegi állapotára.
A lány bizonytalan szívműködése ellenére azonnali mágnesesrezonancia-vizsgálatot rendeltek el. Az ideggyógyásznak sikerült átverekednie magát a bürokrácia útvesztőjén, így nemsokára lehetőség nyílt a vizsgálatra. Néhány bentlakó orvossal a nyomában Gail átkerült a radiológiára, és becsúsztatták az óriási fánk alakú NMR-berendezésbe. Egy kicsit aggódtak, hogy a mágneses tér hatással lesz a beteg szívének elektromos vezetési rendszerére, de olyan sürgősen kellett tájékozódniuk az agy belső állapotáról, hogy ez félresöpört minden más aggodalmat. Az orvosi csapat minden tagja szinte rátapadt a képernyőre, amint megjelentek az első metszetképek.

Bill Doherty az aneszteziológiai előkészítőben a fény felé tartotta az öt köbcentiméteres fecskendőt és gyengéden megkocogtatta a szélét. Néhány buborék, amely eddig az oldalához tapadt, most a felszínre úszott. A fecskendőben 2 ml Marcaine és epinefrin volt. Dr. Doherty mindent előkészített már a folyamatos epidurális kezeléshez Karen Hodgesen. A művelet simán ment, és a terveknek megfelelően. Az első szúrás semmiféle fájdalmat nem okozott. A Tuohy-tű remekül működött. Elégedetten állapította meg, hogy a Tuohy-tű az epidurális térben van, mert a kis üvegfecskendő dugattyúja semmiféle ellenállást nem mutatott, amikor nyomást gyakorolt rá. A próbaadag szintén ezt bizonyította. Végül a kis katéter érzékelhető könnyedséggel csúszott a helyére. Most már csak arról kellett meggyőződnie, hogy a katéter az epidurális térben van. Ha nincs semmi gond, jöhet az érzéstelenítő adag.
– Hogy érzi magát? – kérdezte Doherty a lánytól. Karen a jobb oldalán feküdt, háttal az orvosnak. Ha az érzéstelenítés hatni kezd, akkor a lányt már hanyatt fekvő helyzetbe fogja fordítani.
– Azt hiszem jól bírom – mondta rekedten Karen. – Befejezte már? Még semmit sem érzek.
– Még nem is kell semmit sem éreznie – tájékoztatta Doherty doktor.
Befecskendezte a próbaadagot, aztán felfújta a vérnyomásmérő mandzsettát. Sem a vérnyomás, sem a pulzus nem változott. Miközben várakozott, apró kötést csavart a katéterre. Néhány perccel később újból megmérte a vérnyomást. Nem változott. Kipróbálta az érzékelést a lány alsó lábszárain. Nem mutatkozott érzéketlenség, ami igazolta, hogy a katéter nem jutott be abba a térségbe, ahol a gerincvelői érzéstelenítést szokták alkalmazni. Doherty elégedett volt. A katéter végének az epidurális szövetben kellett lennie. Minden készen állt az érzéstelenítő befecskendezéséhez.
– Ugyanúgy érzem a lábamat, mint máskor – panaszkodott Karen. Még mindig aggódott, hogy az érzéstelenítés nem fog hatni.
– Az előkészítésnek ebben a szakaszában nem is kell másként éreznie a lábát – nyugtatta meg az orvos. – Emlékezzék rá, mit mondtam, amikor elkezdtük. – Korábban már gondosan elmagyarázta Karennek, mit fog érezni. De nem volt meglepve, hogy a lány elfelejtette. Türelmes volt vele szemben, hiszen tudta, mennyire szorong.
– Hogy vagyunk?
Doherty felnézett. Silvan doktor állt ott beöltözve.
– Tíz percen belül kész vagyunk – válaszolta Doherty. Visszafordult a rozsdaálló lemezes asztalhoz, felvette a 30 ml-es Marcaine-ampullát, és újból ellenőrizte a címkét. – Éppen most fecskendezem be az érzéstelenítőt – tette hozzá.
– Kitűnő időzítés – bólintott elismerően Silvan doktor. – Bemosakodom, aztán kezdhetjük. Minél hamarabb látunk hozzá, annál hamarabb fejezzük be. – Megpaskolta Karen karját, miközben gondosan vigyázott, nehogy elmozdítsa azt a steril takarót, amelyet Doherty tett fel. – Csak pihenjen! – mondta Karennek.
Doherty letörte az ampulla tetejét. A Marcaine-t felszívta egy fecskendőbe. A szokás hatalmának engedelmeskedve, megkocogtatta ennek a nagyobb fecskendőnek a falát is, hogy eltávolítsa a légbuborékokat, holott az sem okozott volna semmi bajt, ha levegő jut az epidurális tér be. A mozdulat inkább reflexszerű volt.
Kissé meghajolva, Doherty odaillesztette a fecskendőt az epidurális katéterhez. Lassan tolni kezdte a dugattyút. A szűk katéter némi ellenállást mutatott, ezért az orvos erősebben nyomta az ujját a fecskendő gombjára. Éppen kiürítette a fecskendőt, amikor Karen hirtelen megmozdult.
– Ne mozogjon még! – szólt rá Doherty.
– Rettenetes görcsöm van – kiáltotta Karen.
– Hol? – kérdezte Doherty. – A lábában?
– Nem, a gyomromban – kiáltotta újra Karen. Felnyögött és kinyújtotta a lábát.
Doherty a lány csípőjére tette a kezét, hogy nyugalomra intse. Az egyik műtősnő, aki eddig ott állt várakozva, megragadta Karen bokáit.
Annak ellenére, hogy Doherty a szabad kezével megpróbálta lecsillapítani a lányt, Karen átfordult a hátára. Föltámaszkodott az egyik könyökére és Dohertyre nézett. A lány szemében rettenetes rémület ült.
– Segítsen rajtam! – sikoltotta kétségbeesetten.
Doherty doktor meg volt zavarodva. Fogalma sem volt róla, hol történhetett hiba. Az első gondolata az volt, hogy Karen pusztán csak pánikba esett. Letette a fecskendőt. Mind a két kezével megragadta Karen vállát és megpróbálta lenyomni a betegszállító kocsira. A vászonágy másik végében a műtősnő még szorosabban fogta Karen bokáját.
Doherty elhatározta, hogy egy adag diazepamot ad intravénásan Karennek, de mielőtt megtehette volna, Karen arcát apró izom-összehúzódások sorozata torzította el. Ugyanakkor habos váladékjelent meg a szájában és patakokban kezdett folyni a könnye. A lány testét kiverte a verejték. Hörögve vette a levegőt, ami légúti váladék megjelenésére utalt.
Doherty atropinért ment a szekrényhez. Amint kereste a gyógyszert, Karen válla ívben meghajlott. A lány teste megmerevedett, azután irtózatos izomgörcsök futottak rajta végig. A műtősnő szorosan az ágy széléhez állt, nehogy a beteg lezuhanjon a padlóra. A szokatlan zajra Silvan doktor bejött a mosdóból, hogy megpróbáljon segíteni.
Doherty felszívott egy kevés szukcinilkolint és befecskendezte a lány vénájába. A következő injekció diazepamot tartalmazott. Bekapcsolta az oxigénadagolót és a maszkot Karen arca fölé tartotta. Az EKG rendellenes szívműködést kezdett jelezni.
A vészhelyzet hírére, azonnal jött a segítség. Begördítették Karent a műtőbe, hogy több hely legyen a kezelésre. A szukcinilkolin megállította a rohamot. Doherty egy tubust dugott a légcsőbe és oxigénnel kezdte lélegeztetni a lányt. Ellenőrizte a vérnyomását és azt találta, hogy zuhanásszerűen esik. A pulzus rendszertelen volt. Doherty újabb adag atropint fecskendezett be. Még sosem látott ilyen váladékozást és könnyezést. Fölszerelt egy pulzus-oximétert. Aztán Karen szíve megállt.
A vészjelzésre tucatnyi asszisztens tódult a műtőbe. Amikor már vagy húszan tolongtak ott, a tömegből senki sem vette észre, hogy az előkészítő helyiségben kinyúlik egy kéz a félig teli Marcaine-ampulla felé, kiönti a tartalmát egy közeli lefolyóba és az üres ampulla eltűnik.

Kelly letette a telefont az intenzív osztályon. Ez a hívás teljesen felkavarta. Éppen most tájékoztatták róla, hogy egy beteget hoznak felvételre a sürgősségi ellátó helyiségből. De nem ez zavarta. Attól volt kiborulva, hogy a beteg Gail Shaffer, az egyik nővér a műtőrészlegből. A barátnője.
Elég régóta ismerték egymást. Gail találkozgatott egy cselédkönyves aneszteziológus orvossal a Valley Kórházból, aki Chris növendéke volt. Gail még Eversonéknál is járt azon a szokásos évi vacsorán, amelyet Kelly adott a bennlakó aneszteziológusoknak. Amikor Kelly átment a St. Josephs-ba, Gail készségesen bemutatta egy csomó embernek.
Kelly megpróbálta félretolni személyes érzelmeit. Életbevágó volt, hogy ura maradjon a helyzetnek. Hívatta az egyik nővért, aki segíteni fog majd a felvételnél, és megkérte, hogy készítse elő a hármas ágyat egy új betegnek.
Valóságos csapat hozta Gailt az intenzív osztályra és segítettek rákapcsolni egy monitort meg egy lélegeztetőkészüléket. A lány olyan nehezen szedte a levegőt, hogy a tüdejében alig volt gázcsere. Mialatt dolgoztak, Kelly részletes tájékoztatást kapott.
Még mindig nem született meg a végső diagnózis, ami lényegesen megnehezítette Gail kezelését. Az NMR-berendezéssel végzett vizsgálat eredménye negatív volt, kivéve a homloküreg roncsolódását. Ez kizárta az agydaganat és/vagy agyvérzés lehetőségét. Gail nem nyerte vissza az eszméletét, és bénultsága inkább fokozódott, mintsem oldódott. De a legkomolyabb és a legközvetlenebbül fenyegető veszélyt Gail szívének bizonytalan állapota jelentette. És ez még rosszabbodott is, amióta a kórházba szállították. A radiológián mindenkit megrémített a kamrai szapora szívritmus, mert az orvosok attól féltek, hogy közeledik a szívmegállás. Szinte csoda volt, hogy ez még nem következett be.
Közben Gailt elhelyezték az intenzív osztályon és hamarosan megérkezett a kokainpróba eredménye. Negatív volt. Szélesebb körben kellett kutatni a lehetséges kábítószerek után. Kelly azonban biztos volt benne, hogy Gail nem narkomániás.
Az a csapat, amelyik áthozta Gailt az intenzív osztályra, még ott volt, amikor Gailnél bekövetkezett a szívmegállás. A szív fibrillációját áramütéssel szüntették meg, de a szív elektromos aktivitása nem tért vissza. A lány ágyékán ejtett bemetszésen át, egy vénán keresztül szívritmus-szabályozó elektródot vezettek föl, amivel sikerült folyamatossá tenni a szív összehúzódásokat, de a kilátások nem voltak kecsegtetőek.

– Sok mindennel találkoztam már a munkám során – mondta Devlin dühösen. – Fegyverekkel, késekkel meg egy ólomcsővel. De arra nem számítottam hogy valaki a fenekembe szúr egy amazóniai nyílmérget. Méghozzá olyan fickó, aki meg van bilincselve.
Michael Mosconi egyfolytában a fejét csóválta. Devlin volt a legügyesebb fejvadász, akit egyáltalán ismert. Behozott már kábítószercsempészeket, bérgyilkosokat, maffiafőnököket, és piti tolvajokat. Mosconi egyszerűen nem tudta felfogni, hogyan tud ennyit vacakolni egy orvossal aki a többiekhez képest nem több, mint egy légypiszok. Lehet, Devlin kezd kikopni a szakmából?
– Tisztázzuk végre – szólalt meg Mosconi. – Bent volt a kocsidban, és meg volt bilincselve? – Őrülten hangzott az egész.
– Mondom neked! Belém injekciózott valami olyan anyagot, amitől megbénultam, Az egyik percben jól voltam, de aztán már mozdulni sem tudtam. Semmit sem tehettem ellene. A fickó a modern orvostudományt hívta segítségül.
– Ez töprengésre késztet veled kapcsolatban – morogta Mosconi bosszúsan. Idegesen túrt bele gyérülő hajába. – Talán ideje lenne, hogy foglalkozást változtass. Mi lenne, ha iskolakerülő gyerekek után nyomoznál?
– Nagyon mulatságos – mondta Devlin, de szemmel láthatólag egyáltalán nem derült jókedvre.
– Mit képzelsz, hogyan fogsz kézre keríteni egy valódi bűnözőt, ha nem tudsz elkapni egy nyamvadt aneszteziológust? – kiabálta Michael. – Ez tiszta lebőgés. Amikor csak megszólal a telefon, rám jön a szívdobogás, hogy a bíróságról jelentkeznek és elveszítjük az óvadékot. Megérted végre a helyzet komolyságát? Nos, nem akarok több kifogást. Azt akarom, hogy kapd el a fickót.
– Elkapom – dühöngött Devlin. – Egy emberem már a felesége nyomában van. De ami még fontosabb, elrejtettem egy lehallgató poloskát a nő telefonjában. Csak telefonál valamikor a férje.
– Látom nem eléggé csipkeded magad – méltatlankodott Michael. – Attól félek, a rendőrség nem tartja túl sokáig körbezárva a várost, csak azért, hogy ez a fickó ne léphessen le. Devlin, nincs szándékomban elveszíteni ezt a fenegyereket. Nem hagyhatjuk, hogy kicsússzon a kezünk közül.
– Nem hiszem, hogy bárhová is elmenekülne.
– Tényleg? – meredt rá Michael. – Ez valami hihetetlen ösztönös megérzés, vagy csak jámbor óhaj?
Devlin, miközben az íróasztal előtti kanapén feszengett kényelmetlenül, szemügyre vette Michaelt. Epés megjegyzései kezdtek az idegeire menni, de nem szólt semmit. Inkább előrehajolt, hogy hozzáférjen a hátsó zsebéhez. Előhúzott egy köteg papírt. Az asztalra helyezte, és közben néhány lapot gondosan visszahajtogatott és elsimított.
– A doki hagyta a szállodai szobájában – lökte a paksamétát Michael felé. – Nem hiszem, hogy meg akar lépni. Szerintem valamire készül. Valamire, ami itt tartja. Mit tudsz kisütni ezekből a papírokból?
Michael felemelt egy lapot Chris Everson jegyzetei közül. – Ez egy köteg tudományos halandzsa. Nem tudok vele mit kezdeni.
– Néhányon rajta van a doki kézírása – magyarázta Devlin –, de a maradék szöveg nem tőle származik. Szerintem a jegyzetek többségét ez a Christopher Everson készítette akárki legyen is. A neve jó néhány lapon rajta van. – Mond ez a név neked valamit?
– Fenét! – fújtatott Michael.
– Hadd nézzem meg a telefonkönyvben – szívóskodott Devlin.
Michael odalökte neki. Devlin az Eversonokhoz lapozott. Jó sok volt belőlük, de dr. Chris egy sem. A legígéretesebb még egy K. C. Everson volt, Brookline-ból,
– A férfi nincs bent a telefonkönyvben – bosszankodott Devlin. – Azt hiszem, túl könnyű lett volna így.
– Talán ő is orvos – jegyezte meg Michael –, és ezért a száma nem ott szerepel.
Devlin bólintott. Ez jó ötletnek látszott. Kinyitotta a telefonkönyvet a sárga oldalaknál és kutatni kezdett a belgyógyászok között. Nem volt egyetlen Everson sem. Becsukta a könyvet.
– Az a helyzet – magyarázta Devlin –, hogy a doki ezen a tudományos anyagon dolgozik, miközben megpróbál olajra lépni, aztán elrejtőzik egy poloskás szállodában. Ez egy kicsit flúgos dolog! Valamit biztosan keres, de nem tudom, hogy mit. Azt hiszem, fölkajtatom ezt a Chris Eversont és megkérdezem tőle.
– Az! – hörögte Mosconi, mert már teljesen elvesztette a türelmét. – Csak ne iratkozz be négy évre az orvosi egyetemre is! Eredményeket akarok. Ha nem tudsz velük szolgálni, nyugodtan szóljál. Majd keresek valaki mást.
Devlin felállt. Letette a telefonkönyvet Michael asztalára, majd felvette Jeffrey és Chris jegyzeteit. – Ne aggódj – mondta –, megtalálom! Mostantól kezdve ez már az én személyes ügyem is.
Elhagyva Michael irodáját, Devlin lement az utcára. Erősebben zuhogott, mint amikor megérkezett. Szerencsére az árkádok alatt parkolt, így csak keveset kellett szaladnia az esőben, amíg a kocsijához ért. A Cambridge utcában, egy rakodásra kijelölt szakaszon állt meg. Ez volt az egyik haszna, hogy valamikor rendőr volt. Bárhol leállhatott a kocsijával. A közlekedésiek szemet hunytak fölötte. Ez a hivatásosok egymás iránti udvariassága volt.
Devlin beszállt a kocsijába, és megkerülte a parlamentet, hogy kijusson a Beacon utcára. Az útvonala ugyanolyan cikcakkos és bonyolult volt, mintha bármilyen más irányba indult volna el. Befordult balra, az Exeter utcába, és leparkolt annál a tűzcsapnál, amely a lehető legközelebb volt a Boston-i Közkönyvtárhoz. Kiszállva a kocsijából, hamarosan ott termett a bejáratnál. A tájékoztató részlegben átnézte az összes telefonkönyvet, amelyben benne volt Bostonnak és valamennyi külvárosának a telefonszáma. Rengeteg Everson volt, de Christopher Everson egy sem. Mindenesetre jegyzéket készített magának az Eversonokról.
Odament a legközelebbi nyilvános telefonhoz és először K. C. Eversont tárcsázta fel, Brookline-ból. Bár a kezdőbetűk alapján úgy sejtette, hogy nőről van szó, mindenesetre nem hagyta ki ezt a lehetőséget sem. A kezdet biztató volt: álmos férfihang szólt bele a telefonba.
– Christopher Everson? – kérdezte Devlin.
Egy ideig csend volt. – Nem – mondta a hang: – Akar beszélni Kellyvel? Ő…
Devlin visszaakasztotta a kagylót. Igaza volt. K. C. Everson nő volt.
Az Eversonok listáját böngészve azon tűnődött, melyik lehet a legígéretesebb. Nehéz volt megjósolni. Egy sem volt közülük, akinek a középső neve C-vel kezdődött volna. Ez azt jelentette, hogy sorra kell hívnia a számokat. Időrabló munka, de nem tudott jobbat kitalálni. Talán valamelyik Everson ismeri ezt a Christophert. Devlinnek olyan érzése volt, hogy még mindig ez a legcélravezetőbb módszer.

Bármilyen fáradt volt, Jeffrey már nem tudott újból elaludni, miután felriadt a telefonhívásra. Ha ébren lett volna, amikor cseng a telefon, bizonyára nem vette volna fel. Nem beszélték meg Kellyvel, hogy mi legyen a telefonhívásokkal, de valószínűleg biztonságosabb volt, ha Jeffrey nem kapkodja föl a kagylót. Az ágyban heverve nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy kicsit zavarba ejtő volt ez a hívás. Ki kereshette Christ? Először arra gondolt, hogy ez csak durva tréfa volt. De olyasvalami ügynök is lehetett, aki el akar adni valamit. Chris nevét valamilyen jegyzékről szerezték meg. Valószínűleg nem fogja megemlíteni a hívást Kellynek. Nem akarta a nőben felkavarni a múlt emlékeit éppen akkor, amikor Kelly kezdett túljutni rajtuk.
Jeffrey ismét visszatért gondolatban a szennyezés problémájához. Ezt hasznosabbnak vélte, mint ha belebonyolódik a titokzatos hívás elemzésébe. A hátára fordult és újból megvizsgálta a részleteket. Aztán úgy döntött, hogy felkel, lezuhanyozik és megborotválkozik.
Mialatt a kávét készítette, azon kezdett töprengeni, hogy az ő aneszteziológiai kudarca és Chris műhibája elszigetelt esemény volt-e, vagy pedig történtek hasonló balesetek Boston területén. Mi van akkor, ha a gyilkos más esetekben is használt hamisított Marcaine-t, azon a kettőn kívül, amit Jeffrey ismert? Jeffrey arra gondolt, hogy ezeknek a bizarr eseteknek bizonyára ma már híre terjedt volna. De nézzük csak újra, töprengett Jeffrey, mi történt vele és Chrisszel? Mind a kettőjüket azonnal perbe fogták orvosi műhibáért. Ezen a ponton a védelem ügye mindennél fontosabbá vált, és az összes többi szempont eltörpült emellett.
Jeffrey emlékezett rá, hogy az Orvosi Nyilvántartó Hivatal tevékenységét Massachusetts államban törvényesen kiterjesztették azoknak a "súlyos baleseteknek" a nyilvántartására is amelyek a különféle egészségügyi intézményekben fordultak elő, ezért felhívta a hivatalt.
Néhány kapcsolás után a betegbiztosítási kárbecslő osztály egyik tagja jelentkezett. Jeffrey elmagyarázta, milyen balesetek iránt érdeklődik. A nő néhány perc türelmet kért.
– Azt mondta, olyan halálesetek érdeklik, amelyek epidurális anesztézia során fordultak elő? – kérdezte, amint fölvette újra a kagylót.
– Pontosan – erősítette meg Jeffrey.
– Négyet találtam – válaszolta a nő. – Mindegyik az elmúlt négy évben történt.
Jeffrey elcsodálkozott. A négy kicsit soknak tűnt. Epidurális érzéstelenítés során rendkívül ritkán fordulnak elő halálesetek, különösen azóta, hogy betiltották a 0,75 százalékos Marcaine alkalmazását a szülészetben. Négy eset az elmúlt négy évben, erre már fel kellett volna figyelni valahol.
– Tudni szeretné, hol történtek ezek? – kérdezte a nő.
– Igen, ha lehet.
– Volt egy a múlt évben, a Boston Memorialban.
Jeffrey leírta: Memorial, 1988. Ez biztosan a saját esete.
– Volt egy a Valley Kórházban, 1987-ben – mondta a nő.
Jeffrey leírta. Ez az eset nyilván Chrisé.
– Aztán a Commonwealth Kórházban, 1986-ban és a Suffolk General Kórházban, 1985-ben. Csupán ennyi.
De hisz ez rengeteg, gondolta Jeffrey. Attól is meg volt döbbenve, hogy az összes eset Bostonban történt. – Tett a hivatal valamit ezekkel az ügyekkel kapcsolatban? – kérdezte.
– Nem, nem intézkedtünk – mondta a nő. – Ha egyetlen intézménynél következett volna be az összes, akkor tüzetesebb vizsgálatot indítottunk volna. De mivel láttuk, hogy négy különböző kórházban, különböző orvosokkal fordult elő a négy eset, nem láttuk indokoltnak, hogy beavatkozzunk. Ezenkívül az is szerepel itt a kimutatásokban, hogy mind a négy ízben műhibaperre került sor.
– Mi a neve azoknak az orvosoknak, akiket a Commonwealth-nél és a Suffolknál érintett ez? – kérdezte Jeffrey. A legapróbb részletességgel akarta megvitatni ezekkel az orvosokkal az esetüket, hogy lássa, milyen hasonló tapasztalatokra tettek szert az övéhez képest. Különösen arra volt kíváncsi, használtak-e Marcarine-t 30 ml-es ampullából a helyi érzéstelenítéshez.
– Az orvosok neve? Sajnálom, de ezek bizalmas jellegű adatok – válaszolta a nő.
Jeffrey gondolkodott egy pillanatig, aztán megkérdezte.
– Megmondhatná a betegek, vagy a felperes ügyvédek nevét ebben a két esetben?
– Nem tudom, nyújthatok-e erről tájékoztatást, vagy sem – mondta a nő. Egy pillanat.
Jeffrey újból várt a vonalban. Közben megint elképedt azon, hogy Bostonban négy haláleset fordult elő epidurális érzéstelenítés Következtében, és ő erről semmit sem hallott. Nem ment a fejébe, hogy a hasonló balesetek ilyen sorozata miért nem váltotta ki a találgatások és aggodalmak viharát. Aztán rádöbbent, hogy a magyarázatnak abban a szerencsétlen tényben kell rejtőznie, hogy mind a négy eset műhibaperbe torkollott. Jeffrey tudta, hogy az ilyen pernek az egyik káros hatása az a titokzatosság, amelyhez ragaszkodnak az érintett ügyvédek. Visszaemlékezett Randolphra, a saját ügyvédjére, aki a lelkére kötötte, hogy az esetét senki mással ne vitassa meg.
– Senki nem tud róla, hogy ezek az adatok bizalmas jellegűek lennének – mondta a nő, amikor újból beleszólt a telefonba. – De szerintem ezek már nyilvánosságra hozott adatok. A két beteg neve: Clark DeVries és Lucy Havalin.
Jeffrey leírta a neveket, megköszönte a nőnek a felvilágosítást, és letette a telefont. Visszatérve a vendégszobába, amelyet Kelly rendbe hozott a számára, Jeffrey előhúzta az ágy alól a vászonzsákját, és kivett belőle néhány százdollárost. Időt kell végre szakítania, hogy beszerezzen pár ruhát azok helyett, amelyek az Essex szállodában maradtak. Egy kicsit eltűnődött, mit csinálhattak a PanAm-nál az ő kis bőröndjével, nem mintha ebben a helyzetben tanácsos lett volna kutatnia utána.
Ezután taxit rendelt. Rájött, hogy így biztonságosan közlekedhet mindaddig, amíg nem kelti föl a vezető gyanúját. Az időjárás nem javult azóta, hogy kijött reggel a kórházból, ezért a bejárat melletti faliszekrényből kihalászott egy esernyőt. Míg a taxi megérkezett, a bejárati lépcsőn várta, nyitott ernyővel a kezében.
Jeffrey úgy tervezte, hogy először vásárol egy másik sötét keretes szemüveget, amelyben ablaküveglencsék vannak. A taxi addig várt rá, amíg az optikusnál le nem bonyolította a vásárlást. Jeffrey végső úti célja azonban a bíróság volt. Enyhe borzongás fogta el, amint belépett abba az épületbe, ahol alig néhány nappal ezelőtt, egy esküdtszék bűnösnek találta, gondatlanságból elkövetett emberölés vádjában. Amint áthaladt a fémérzékelőn, fokozódott a nyugtalansága. Ez a műszer eszébe juttatta a repülőtéri eseményeket. Minden tőle telhetőt megtett, hogy nyugodt maradjon. Tudta, hogy idegességével rögtön magára vonná a figyelmet. Mindezek ellenére szemmel láthatóan remegve nyitott be az öreg épület földszintjén az egyik hivatali irodába.
Aztán beletörődve várt a sorára a pultnál. A legtöbb ember itt amolyan ügyvédfazon volt, sötét öltönyben, amelynek a nadrágszára általában nem ért a cipőig. Amikor a pult mögül az egyik nő végül felé nézett, és azt mondta, "A következő!", Jeffrey odalépett, és megkérdezte, hogyan tudna hozzájutni egy különleges per anyagához.
– Lezárt vagy lezáratlan? – kérdezte a nő.
– Lezárt – mondta Jeffrey.
A nő Jeffrey válla fölött a polcra bökött. – Keresse ki a raktári számot, az Alperes/Felperes katalógusból! – mondta miközben elfojtott egy ásítást: – Ott, azok a kapcsos dossziék. Ha megvan a raktári szám, jöjjön vele vissza. Akkor majd kihozatjuk az ügyiratot a raktárból.
Jeffrey bólintott és megköszönte a tájékoztatást. Odament a polcokhoz, amelyeket a nő mutatott. A perek ábécérendben sorakoztak, évről évre. Jeffrey az 1986-os évvel kezdte és Clark DeVriest kereste mint felperest. Amikor megtalálta a per katalóguslapját, azonnal látta, hogy a számára szükséges adatok éppen rajta vannak, így nem volt szüksége az egész peranyagra.
Az adatlapon fel voltak tüntetve az alperesek, a felperesek és az ügyvédek. Ebben a perben dr. Lawrence Mann volt az aneszteziológus. Jeffrey egy másológépen lehúzott még egy példányt az adatlapról, arra az esetre, ha később mégis szüksége lesz a raktári számra.
Ugyanezt tette Luce Havalin perének adatlapjával is. Azt a pert dr. Maline Bowman aneszteziológusnővel szemben folytatták le. Szakmai ügyekben Jeffrey kapcsolatban volt néhányszor Bowmannel, de már évek óta nem látta.
Miközben kiemelte a kópiákat a másológépből, ellenőrizte, hogy világosan olvashatók-e. Amíg így nézegette a sorokat, egyszer csak észrevette, hogy az egyik perben a védőügyvéd Matthew Davidson volt.
Jeffrey annyira meghökkent, hogy a másolat csaknem kiesett a kezéből. Matthew Davidson volt az az ügyvéd, aki beperelte őt a Patty Owen kárára elkövetett műhiba ügyében.
Jeffrey tudatában volt annak, hogy nevetségesen viselkedik, amikor utálja ezt az embert. Végső soron Davidson csak a munkáját végezte, és Patty Owen ügyében a kártérítés megállapítása teljesen törvényes módon történt. Jeffrey kívülről tudta az összes érvet. De ez nem sokat változtatott a lényegen. Davidson a földbe taposta Jeffreyt, amikor előhozta azt a jelentéktelen kábítószer-problémát, amellyel egykor Jeffrey megbirkózott. Erre a tisztességtelen húzásra pusztán azért került sor, mert egy jól kiszámított hadművelet része volt a per megnyerése érdekében. Nem az igazság kiderítése volt a cél, hiszen nem is történt orvosi műhiba. Jeffrey most már bizonyos volt ebben, miután sikerült eloszlatnia a saját kétségeit, és egyre inkább meg volt győződve róla, hogy valamilyen szennyező anyag okozta a tragédiát.
De Jeffreynek pillanatnyilag más dolga volt, mint hogy a múlt igazságtalanságain rágódjon. Meggondolta magát, és elhatározta, hogy utánanéz a bírósági peranyagoknak. Az ember nem is tudja, mit keres, egészen addig, amíg nem találja meg, gondolta magában. Visszatért a pulthoz, és megmutatta a nőnek a raktári számokat.
– Töltse ki ezeket a kérőlapokat azon az asztalon – utasította a nő.
Bürokraták gyöngye, gondolta magában kissé bosszúsan
Jeffrey, de mindent úgy tett, ahogy mondták. Amikor kitöltötte a nyomtatványokat, harmadszor is sorba kellett állnia. Ezúttal egy másik tisztviselő vette át a cédulákat. Amikor Jeffrey átnyújtotta a két kérőlapot, a nő megrázta a fejét, és azt mondta, legalább egy órába telik, amíg kihozzák.
Amíg várakoznia kellett, Jeffrey megkereste azokat az árusító automatákat, amelyeket útközben látott. Egy pohár narancsitalt és tonhalas szendvicset vásárolt magának. Aztán letelepedett a kör alakú csarnok egyik padjára és figyelte a jövés-menést a bíróság épületében. Annyi egyenruhás rendőr nyüzsgött körülötte, hogy a látványukhoz egyre jobban hozzászokott. Ez olyanfajta magatartás-terápia is volt a számára, amelynek révén idővel csökkent benne a szorongás.
Egy jó óra múlva Jeffrey visszatért a kölcsönzőrészleghez. A kért periratok már elő voltak készítve. A nagy sárgásbarna dossziékat átvitte egy oldalsó pulthoz, hogy elég helye legyen a dokumentumok áttekintéséhez. Óriási iratmennyiség volt. Némelyik olyan jogi nyelvezettel íródott, hogy Jeffrey képtelen volt megérteni, de mégis hajtotta a kíváncsiság, hogy milyen anyag áll rendelkezésére. Oldalakon át sorakoztak a különféle tanúvallomások, különféle jegyzékek és rövidített kivonatok.
Jeffrey belelapozott a tanúvallomásokba. Azt akarta megtalálni, milyen helyi érzéstelenítést alkalmaztak ezekben az esetekben. Először a Suffolk General Kórházban történt tragédia lapjait futotta át. Ahogy gyanította, az érzéstelenítéshez Marcaine-t használtak. Most, hogy tudta, merre kell keresnie a dokumentumokban ezt az adatot, gyorsan utánanézett a Commonwealth Kórház esetében is. Ott szintén Marcaine volt a helyi érzéstelenítőszer. Ha helyes volt az elmélete a szándékos szennyezésről, akkor ez azt jelentette, hogy a gyilkos, a bostoni Mr.-vagy Mrs. X. már négy alkalommal ölt. S hacsak nem bukkan a nyomára, ismét ölni fog.
Jeffrey éppen vissza akarta tenni a Commonwealth-esettel foglalkozó papírokat a dossziéba, amikor megakadt a szeme az ítéleten. Rémülten rázta meg a fejét. Az ő esetéhez hasonlóan, a kártérítés összege millió dolláros nagyságrendű volt. Micsoda veszteség, gondolta. Megnézte a kártérítést a másik perben is. Itt még magasabb összeg szerepelt, mint a Commonwealth-nél.
A dossziékat egy kosárba tette, ezeket majd visszaviszik a raktárba. Aztán elhagyta a bíróság épületét. Végül elállt az eső, de még borús volt az ég, és hűvös volt a levegő. Úgy látszott, hogy bármelyik percben újból esni kezdhet.
Jeffrey leintett egy taxit a Cambridge utcában, és közölte a sofőrrel, hogy hajtson a Countway Orvosi Könyvtárhoz. Kényelmesen hátradőlt az ülésen. Úgy látszott, hogy a könyvtárban fog eltölteni egy esős délutánt. Mindenekelőtt beleássa magát a méregtanba. És ismét fel kell frissítenie ismereteit a műszeres kórelemzés két fontos ágában, a gázkromatográfiában, és a tömegspektrográfiában.

10
Csütörtök
1989. május 18.
16 óra 07 perc

Kelly kinyitotta kulcsával a bejárati ajtót, és a lábával meglökve kitárta. Mind a két keze tele volt. Egy esernyőt, egy kis bevásárlózacskót és egy nagy borítékot szorongatott.
– Jeffrey! – kiáltotta. A borítékot és a bevásárlózacskót ledobta az előtérben álló asztalra, miközben félretolta az ezüst teáskészletet. Esernyőjét az öltözőszoba csempézett padlójára állította, aztán visszament és bezárta a bejárati ajtót. – Jeffrey! – szólította újból a férfit, miközben azon tűnődött, hogy Jeffrey egyáltalán ott van-e. Amint a szoba felé fordult, alig tudott elfojtani egy meglepett kiáltást. Jeffrey az ebédlőbe vezető boltív alatt állt. – Úgy megijesztettél! – sóhajtotta Kelly, kezét a mellére szorítva.
– Nem hallottad? – kérdezte a férfi. – Válaszoltam neked a társalgóból, amikor a nevemet kiáltottad.
Kelly összeszedte magát. – Rettenetesen örülök, hogy itt vagy. Hoztam neked valamit. – Felvette a borítékot az asztalról, és Jeffrey kezébe nyomta. – És egy csomó dolgot is el kell mesélnem – tette hozzá. Fölemelte a teli zacskót, és kicipelte a konyhába.
– Mi ez? – érdeklődött Jeffrey, amint a borítékkal a kezében a nő nyomában loholt.
– Másolat Henry Noble boncolási jegyzőkönyvéről, a Valley Kórházból – szólt vissza Kelly a válla fölött.
– Máris? – Jeffrey meg volt lepve. – Hogy a csudába tudtad elintézni ilyen gyorsan?
– Könnyű volt. Hart Ruddock küldte át egy kézbesítővel. Még azt sem kérdezte, miért van rá szükségem.
Jeffrey menet közben kicsúsztatta a borítékból a jelentést. Nem voltak elektronmikroszkópos felvételek, de nem is várta őket. Ilyenek nem is készülnek egy szokásos boncolás során. Ennek ellenére, a jegyzőkönyv nagyon hiányosnak tűnt. Aztán Jeffrey észrevett egy megjegyzést, amely szerint több dokumentumot a törvényszéki kórbonctani hivatalban helyeztek el. Ez mindent megmagyarázott.
Kelly kirakosgatta a különféle árukat, miközben Jeffrey visszatért a társalgóba, és letelepedett a kanapéra a jegyzőkönyvvel. Talált egy boncolási összefoglalót is, arról a jelentésről, amely a törvényszéki kórbonctani hivatalban volt elhelyezve. Amint gyorsan átolvasta, azonnal látta, hogy méregtani vizsgálatokat is végeztek, de az eredmények nem adtak okot semmilyen gyanúra. Azt is látta, hogy a mikroszkópos vizsgálatokkal szövetkárosodást mutattak ki a háti idegsejtekben és a szívizomban egyaránt.
Kelly odatelepedett Jeffrey mellé, a kanapéra. A férfi úgy érezte, hogy valami fontosat akar mondani.
– Súlyos aneszteziológiai baleset volt ma a St. Joe'sban – kezdte Kelly. – Senki sem akart mondani semmit, de rájöttem, hogy epidurális érzéstelenítést alkalmaztak. Fiatal nő volt a beteg, Karen Hodges.
Jeffrey szomorúan ingatta a fejét. – Mi történt? – kérdezte.
– A beteg meghalt – mondta komoran Kelly.
– Marcaine? – kérdezte Jeffrey.
– Ezt nem tudom biztosan. De ki fogom nyomozni, talán már holnap – tűnődött Kelly. – Aki az esetről mesélt nekem, úgy gondolta, hogy Marcaine volt.
– Az ötös számú áldozat – sóhajtott Jeffrey.
– Miről beszélsz? – nézett rá döbbenten Kelly.
Jeffrey elmondta, hogy mire jutott a mai nap kutatásai során, kezdve attól, hogy felhívta az Orvosi Nyilvántartó Hivatalt. – Szerintem épp az növeli a szándékos hamisítás lehetőségét, hogy a halálesetek különböző kórházakban történtek. Olyanvalakivel van dolgunk, aki elég agyafúrt ahhoz, hogy tudja, egynél több haláleset az epidurális érzéstelenítés során bármelyik intézményben fölkeltené a gyanút, és bizonyára hivatalos nyomozáshoz vezetne.
– Szóval, tényleg úgy gondolod, hogy valaki… valamilyen személy… áll ezek mögött?
– Egyre határozottabban – bólintott Jeffrey. – Csaknem teljesen bizonyos, hogy valamilyen szennyező anyag van a dologban. Ma elmentem a könyvtárba, és egyebek között ellenőriztem, hogy általában a helyi érzéstelenítés, és különösen a Marcaine semmi szín alatt nem okoz sejtkárosodást, ráadásul olyat, amely Henry Noble boncolási jegyzőkönyvében szerepel, vagy amelyet Patty Owen elektronmikroszkópos felvételei mutatnak. A Marcaine ilyet nem csinál. Önmagában a Marcaine erre nem képes.
– Akkor mi lehet az ok?
– Még nem vagyok benne biztos – ingatta a fejét Jeffrey. – Alaposan belemélyedtem a méregtanba, meg a mérgekbe a könyvtárban. Meggyőződésem, hogy nem lehetett valamilyen hagyományos méreg, mert azt kimutatták volna a méregtani vizsgálatok. Inkább arra hajlok, hogy valamilyen toxinnak kellett lennie.
– A kettő nem ugyanaz?
– Nem! A méreg sokkal általánosabb fogalom – magyarázta Jeffrey. – Mindenre ezt mondják, ami károsodást okoz a sejtekben, vagy megszakítja a sejtek működését. Ha valaki méregre gondol, akkor rendszerint a higany, a nikotin vagy a sztrichnin jut az eszébe.
– Vagy az arzén – tette hozzá Kelly.
– Pontosan. Ezek mind szervetlen vegyi anyagok, vagy elemek. A toxin viszont – emelte föl az ujját Jeffrey –, bár szintén egyfajta méreg, kizárólag az élő sejt terméke. Mint például az a toxin, amely sokkos állapotot okoz. Ezt baktériumok termelik.
– Minden toxin baktériumból ered? – kérdezte Kelly.
– Egyáltalán nem – tiltakozott Jeffrey. – Néhány rendkívül hatásos anyag növényekből ered, mint például a ricin. De az emberek inkább azokat a toxinokat ismerik, amelyek állati mérgek formájában fordulnak elő, mint amilyenek a kígyókban, skorpiókban és bizonyos pókokban találhatók. Bármit is tettek a Marcaine-ba, annak hihetetlenül hatékonynak kellett lennie. Olyasminek, ami rendkívül kis mennyiségben is halálos adag, ugyanakkor a helyi érzéstelenítéshez hasonló tüneteket okoz. Máskülönben rögtön meg lehetett volna sejteni a jelenlétét. A különbség csupán annyi, hogy nemcsak leállítja az idegsejtek működését, mint a helyi érzéstelenítéshez használt gyógyszerek, hanem el is pusztítja őket.
– De ha az érzéstelenítő injekcióval együtt kerül a szervezetbe, akkor miért nincs semmi nyoma a toxikológiai vizsgálatokban?
– Két okból. Először is, valószínűleg olyan kis mennyiség található belőle a szövetmintában, hogy ebből képtelenség kimutatni. Másodszor, ez szerves összetevő, így könnyen elrejtőzik a szerves anyagok ezrei között, amelyek normális körülmények között bármelyik szövetmintában ott találhatók. Azt a berendezést, amellyel a toxikológiai laboratóriumokban elkülönítik egymástól az ilyen vegyületeket, gázkromatográfnak nevezik. De ez a készülék nem választja el őket egymástól élesen. Mindig vannak átfedések. Az ember végül olyan görbét kap, amelyen csúcsok és bemélyedések sorakoznak, váltakozva egymás mellett. A csúcsok számtalan anyag jelenlétére utalhatnak. Végül aztán a tömegspektrográf az a műszer, amely kimutatja, milyen vegyületek vannak a mintában. De a toxin egy gázkromatográf görbéjének csúcsában is rejtve maradhat. Hacsak nem gyanakszik rá valaki és kifejezetten nem azt keresi, képtelen rábukkanni.
– Hűha! – csodálkozott Kelly. – Ha egy személy áll az esetek mögött, annak tényleg tudnia kell, mit csinál. Úgyhogy otthonosan kell mozognia a méregtanban. Nem igaz?
Jeffrey bólintott. – Gondolkoztam rajta hazafelé jövet a könyvtárból. A gyilkosnak, azt hiszem, orvosnak kell lennie, olyanvalakinek, aki átfogó ismeretekkel rendelkezik a fiziológia és a gyógyszertan területén. Egy orvos hozzáférhet különféle mérgekhez is, ahogyan Marcaine-fiolákat is szerezhet. Az igazat megvallva, az eszményi bűnözőt a legközelebbi kollégáim között kellene keresni. Nyilván nem más, mint jól képzett aneszteziológus.
– Van valami elképzelésed róla, hogy egy orvos miért csinálna ilyet? – kérdezte Kelly.
– Ezt sohasem lehet pontosan eldönteni – merengett Jeffrey. – Miért ölte meg dr. X. azokat az embereket? Miért tett valaki mérget a Tylenol-kapszulákba? Nem hiszem, hogy bárki biztosat tudna mondani. Nyilvánvalóan ezek labilis személyiségek voltak. De ez nemhogy megnyugtató válasz lenne, hanem éppen a kérdések számát szaporítjuk vele. Az okok talán egy lelki beteg személy kóros érzelmeiben rejlenek, aki őrületesen gyűlöli a világot, vagy gyűlöli az orvosi foglalkozást, vagy gyűlöli a kórházakat, és eltorzult gondolkodásmódjával azt hiszi, ez a megfelelő formája annak, hogy elégtételt vegyen.
Kelly megborzongott. – Megrémültek attól a gondolattól, hogy egy ilyen orvos szabadon mászkál.
– Én is – sóhajtott Jeffrey. – Akárkiről van is szó, általában nyilván normálisan viselkedik, csak időnként törnek rá a lelki betegség tünetei. Akár férfi, akár nő, a legkevésbé sem olyan személy, akire gyanakodni lehetne. És akárki is, olyan bizalmi állásban kell lennie, amelynek révén könnyen bejuthat bármelyik kórházi műtőbe.
– Sok orvosnak van erre lehetősége egy kórházban?
Jeffrey vállat vont. – Halvány fogalmam sincs róla, de a következő lépésben ezt kell ellenőrizni. Tudnál szerezni nyomtatott jegyzéket a St. Joe's teljes orvosi gárdájáról?
– Miért ne? – mondta Kelly lelkesen. – Nagyon jó barátnők vagyunk Polly Arnsdorffal, a nővérigazgatóval. Az ellátó személyzet listája is kell?
– Jöhet – mondta Jeffrey nagyvonalúan. De Kelly kérdése szöget ütött a fejébe. Hiszen ő is bárhová bejuthat a Boston Memorialban, amióta a takarítócsoportban dolgozik. Jeffrey megborzadt arra a gondolatra, hogy egy kórház mennyire sebezhető.
– Biztos vagy benne, hogy nem kellene elmennünk a rendőrségre? – kérdezte Kelly komolyan.
Jeffrey a fejét rázta. – Nem, a rendőrségre még nem – mondta határozottan. – Amennyire meggyőzően hangzik mindez a számunkra, nem szabad elfelejtenünk, hogy még egy morzsányi bizonyíték sincs a kezünkben, amely igazolná az elméletünket. Mindeddig ez csak a fantázia játéka. Amint hozzájutunk valami valódi bizonyítékhoz, akkor fordulhatunk a hatóságokhoz. Hogy ez a rendőrség lesz-e, vagy sem, még nem tudom.
– De minél tovább várunk, annál nagyobb az eshetőség, hogy a gyilkos ismét akcióba lép.
– Tudom – mondta borúsan Jeffrey. – De amíg nincs bizonyítékunk a gyilkosságra, és fogalmunk sincs, ki lehet a gyilkos, nem vagyunk képesek rá, hogy megállítsuk a férfit.
– Vagy a nőt – igazította ki egy kis fintorral Kelly.
Jeffrey bólintott. – Vagy a nőt.
– Akkor hogyan tudnánk felpörgetni a dolgokat?
– Mi a valószínűsége annak, hogy meg tudod szerezni a Valley kórházból is a hivatalos gárda és az ellátó személyzetjegyzékét? A legjobb lenne, ha a jegyzék abból az időből származna, amikor Chris elvesztette a betegét.
Kelly füttyentett. – Ez aztán az igényesség! Felhívhatom újból Hart Ruddockot, vagy megpróbálhatok kapcsolatba lépni néhány főnővérrel, akiket még a régi időkből ismerek. Így, vagy úgy, de holnap a végére járok.
– Én pedig megpróbálom megszerezni ugyanezt a Memorialban – tette hozzá Jeffrey. De még nem tudta, hogy a kórházban hol fogja megszerezni ezt a jegyzéket. – Minél hamarabb a kezünkben vannak az adatok, annál jobb.
– Miért ne hívhatnám fel Polly-t most azonnal? – kiáltott fel Kelly, amint az órájára nézett. – Rendszerint ötig bent van.
Mialatt Kelly a konyhába ment a telefonhoz, Jeffrey azon tűnődött, milyen rémületet okozhatott az epidurális baleset a mai napon a St. Joe'sban. Ez igazolta a szennyezési elméletét. Erősödött benne a meggyőződés, hogy dr. X garázdálkodik Bostonban.
Noha Jeffrey úgy gondolta, hogy orvos a legvalószínűbb tettes, el kellett ismernie, hogy megfelelő gyógyszertani ismeretekkel bárki manipulálhatta a Marcaine-üvegcséket. Ehhez nem kellett rendelkeznie orvosi diplomával. A gondot a Marcaine megszerzése jelentette. Ezen az alapon a gyógyszeriparban is dolgozhatott az illető.
Miután Kelly letette a telefont, csatlakozott Jeffreyhez a társalgóban. Nem ült le. – Beszéltem Pollyval. Szerinte megkapom a jegyzéket. Nincs semmi akadálya. Tulajdonképpen azt mondta, hogy ha érte akarok menni, akkor máris odaadja. Úgyhogy átugrok Polly-hoz.
– Csodálatos – dörzsölte a kezét Jeffrey. – Remélem, a többi kórházban is ilyen készségesek lesznek. – Aztán felállt.
– Hová mégy? – kérdezte Kelly.
– Megyek veled.
– Nem, te nem jössz. Itthon maradsz és pihensz. Nagyon nyúzottnak látszol. Arról volt szó, hogy ma aludni fogsz, és ehelyett elmentél a könyvtárba. Most itt maradsz. Én meg egy szempillantás alatt visszajövök.
Jeffrey mindenben engedelmeskedett. Kellynek igaza volt. Teljesen kimerültnek érezte magát. Lefeküdt a kanapéra, és lehunyta a szemét. Hallotta, amint Kelly begyújtja a kocsit, kitolat vele, aztán hallotta, amint önműködően bezáródik a garázsajtó. Olyan csend borult a házra, hogy hallani lehetett az ódon ingaóra ketyegését a nappali szobából. Kint a kertben vörösbegy énekelt.
Jeffrey kinyitotta a szemét. Szó sem lehetett alvásról, túlságosan nyugtalan volt. Inkább fölkelt, és kiment a konyhába a telefonhoz. Fölhívta a törvényszéki kórbonctant, hogy érdeklődjék Karen Hodgesről. Ez az érzéstelenítéssel kapcsolatos baleset nyilvánvalóan a törvényszéki kórboncnok hatáskörébe tartozott.
A Kórbonctani Hivatal titkárságán azt a felvilágosítást adták, hogy Karen Hodges boncolása holnap reggel lesz.
Jeffrey ezután felhívta a tudakozót, és megkérdezte a Commonwealth meg a Suffolk General Kórház telefonszámát. Először a Commonwealtht hívta. Amikor a telefonközpont jelentkezett, Jeffrey az aneszteziológiai részleget kérte. Amikor fölvették a telefont, udvariasan érdeklődött, hogy dr. Mann a kórháznál dolgozik-e még.
– Dr. Lawrence Mann?
– Úgy van.
– Hát, legalább két éve nem dolgozik már itt.
– Meg tudná mondani, hol van most? – kérdezte Jeffrey.
– Nem vagyok benne biztos. Valahol Londonban. De nem folytat már orvosi gyakorlatot. Azt hiszem, régiségkereskedéssel foglalkozik.
A műhibaeljárás újabb áldozata, gondolta Jeffrey. Eszébe jutottak más orvosok is, akik ugyanígy megfutamodtak a gyógyítástól, miután perbe fogták őket. Mennyi kárba veszett tudás és tehetség!
Ezután a Suffolk General Kórház aneszteziológiai részlegét hívta. Derűs női hang vette fel a telefont.
– Dr. Madeline Bowman ott dolgozik még a kórházban? – érdeklődött Jeffrey.
– Ki beszél? – kérdezte elkomorulva a női hang.
– Dr. Webber – felelte kapásból Jeffrey.
– Elnézést Webber doktor – szabadkozott a nő. – Dr. Ascher vagyok. Nem akartam udvariatlan lenni, csak meglepett a kérdése. Mostanában nem sok ember érdeklődik Bowman doktornő iránt. Néhány évvel ezelőtt öngyilkos lett.
Jeffrey lassan letette a telefont. A gyilkos áldozatai nemcsak a műtőasztalokon hevernek, gondolta komoran. Micsoda pokoli sorozat! Minél tovább töprengett, annál biztosabb volt benne, hogy valaki ott lapul a látszólag egymástól független orvosi balesetek láncolata mögött. Valaki, aki bejuthat az érintett kórházak műtőjébe, és aki ismeri legalább a méregtan alapjait. De ki? Jeffrey még sohasem érezte magát ilyen elszántnak, hogy a végére járjon ennek az ügynek.
Keresztülballagva a lakáson bement Chris dolgozószobájába. Fölvette a méregtani szakkönyvet, amelyet már első látogatása alkalmával észrevett, és kivitte magával a társalgóba. Elnyúlt a kanapén, lerúgta cipőjét, és kinyitotta a könyvet a tárgymutatónál. Keresni kezdte a toxinokkal kapcsolatos címszavakat.

Devlin odahajtott a házhoz, és leparkolt. Aztán előrehajolva, szemügyre vette a bejáratot. Jellegtelen, vörös téglás épület volt, mint annyi társa Boston területén. Rápillantott a jegyzékére. A ház úgy szerepelt rajta, mint bizonyos Jack Everson brightoni otthona.
Devlin már a hetedik Everson címénél tartott. Eddig egyáltalán nem volt szerencséje, és kezdte azt hinni, hogy nincs is értelme az egész játéknak. Ha meg is találná Christopher Eversont, mi a biztosíték rá, hogy ez az ember fogja elvezetni Rhodeshoz? Ez olyan, mintha egy sötét szobában vaktában lövöldözve akarna eltalálni egy legyet.
Ráadásul Devlinnek az volt a benyomása, hogy ezek az Eversonok kifejezetten barátságtalan együttest alkotnak. Úgy viselkedtek, mintha a szexuális életükről érdeklődne, nem pedig csak azt szeretné megtudni, hogy ki az a Christopher Everson. Devlin nem értette, hogy mitől alakult ki a bostoni átlagemberekben ez az átkozott üldözési mánia.
Az egyik háznál már nem tudta tovább türtőztetni magát. Megragadta a piszkos, sörhasú alakot, és alaposan megrázta. Erre megjelent a felesége, aki még a férjénél is gorombább volt, ami Devlin szerint igazán szép teljesítménynek számított. Mintha csak egy karikatúrából lépett volna elő, a nő egy sodrófával hadonászott, és azzal fenyegette Devlint, hogy összeveri, ha nem engedi el a férjét. Devlin számára nem maradt más hátra, elkapta a sodrófát és áthajította a szomszéd kertbe, ahol nagydarab, barátságtalan német juhászkutya őrködött.
Miután így elrendeződött a dolog, a házaspár mogorván kijelentette, sohasem hallott Christopher Eversonról. Devlin csak azon csodálkozott, hogy miért nem ezzel kezdték.
Devlin kiszállt a kocsijából, és nyújtózkodott. Jöjjön, aminek jönnie kell, gondolta komoran. Felment a lépcsőkön, becsöngetett, és várakozás közben szemügyre vette a környéket. A házakon nem volt semmi kirívó, de a kertek gondozottak voltak.
Újból a bejárati ajtó felé fordult, amelyet alumíniumból készült, két nagy üvegablakos huzatfogó ajtó takart. Abban reménykedett, hogy nem ez lesz a második üres ház, amelyikbe belebotlik. Ez azt jelentené, hogy eredménytelenül kellene elhajtania, hacsak nem kapna valami tájékoztatást Christopher Eversonról valahol másutt. Egy házat már lakatlanul talált Watertownban.
Újból csengetett. Éppen távozni készült, amikor észrevette, hogy valaki kifelé bámul az oldalablakon, az ajtótól jobbra. A férfi a sörhasúak újabb díszpéldánya volt. Hordót formázó trikója teljesen alkalmatlan volt arra, hogy elfedje hatalmas méretű pocakját. Hónaljából szőrpamacsok meredeztek, az arcán pedig ötnapos szakáll feketéllett. Devlin jelezte neki, hogy kérdezni szeretne valamit. A férfi résnyire nyitotta a belső ajtót.
– Jó napot! – kiabálta Devlin a huzatfogó ajtón át. – Elnézést a zavarásért, de…
– Mars innen, pajtás! – mordult rá a férfi.
– Nem valami barátságos fogadtatás – jegyezte meg Devlin. – Csak azt akarom kérdezni, hogy…
– Mi van veled, nem hallasz? – ordította a férfi. – Azt mondtam, hogy mars innen, különben baj lesz!
– Baj? – vonta fel a szemöldökét Devlin.
A férfi be akarta csukni az ajtót. Devlin erre már elvesztette az önuralmát. Villámgyors karateütéssel bezúzta a felső üvegtáblát a huzatfogó ajtón. Egy hirtelen rúgással az alsó üvegtáblát is összetörte, majd a csizmájával belökte a belső ajtót.
Egy szempillantás alatt áthajolt az alumíniumajtón, és elkapta a férfi grabancát. A kövér alak szeme kezdett kidülledni.
– Csak egy kérdésem volna – ismételte meg Devlin. – Ez a következő. Christopher Eversont keresem. Ismeri? – Kicsit engedett az alsó trikó szorításán a férfi torka körül. A férfi lihegve krákogott.
– Ne húzza az időt! – figyelmeztette Devlin.
– A nevem Jack – hörögte a férfi. – Jack Everson.
– Ezt tudtam eddig is – mondta jóságosan Devlin, miután kissé lecsillapodott. – De mit tud Christopher Eversonról? Ismeri? Hallott valaha róla? Valószínűleg orvos.
– Sosem hallottam róla – motyogta a férfi.
Balszerencséjét átkozva, Devlin visszatért a kocsijához. Áthúzta Jack Everson nevét, és megnézte a következőt a jegyzéken. Ez K. C. Everson volt, Brookline-ban. Előrenyúlt, és beindította a kocsit. Korábbi telefonhívásából már tudta, hogy a K Kellyt jelent. Most arra volt kíváncsi, hogy mit takar a C.
A Washington utcában visszafordult az ellenkező irányba. A Chestnut Hill sugárút felé hajtott, ahonnan majd Brookline-ba ér. Úgy vélte, öt perc alatt ott lehet ennél a K. C. Eversonnál. De legfeljebb tíz perc alatt, ha túl nagy a forgalom a Cleveland negyedben.

– Ms. Arnsdorf fogadja önt – szólt oda a titkár Trentnek. A férfi két-három évvel fiatalabb volt, mint Trent, legalábbis ő így becsülte. Nem volt rossz kiállású fickó. Úgy látszott, mintha az izmai acélból lennének. Trent azon csodálkozott, hogyan lehet egy kórházi főnővérnek férfi titkára. Arra gondolt, hogy ez szándékos kihívás, valami erőfitogtatás a női főnök részéről. Nem szerette Polly Arnsdorfot.
– Trent fölkelt a székről, amelyen eddig üldögélt, és lustán kinyújtózott. Nem volt szándékában berohanni az igazgató irodájába, miután a nő fél órán át várakoztatta. Az egyhetes Time magazint odalökte az egyik asztalra. Felnézett a titkárra, és elkapta a pillantását.
– Valami baj van? – kérdezte Trent.
– Ha beszélni akar Ms. Amsdorffal, azt ajánlom, fáradjon be rögtön az irodájába – mondta nyomatékosan a titkár.
– Nagyon elfoglalt.
Cseszd meg, gondolta Trent. Kíváncsi lett volna rá, hogy aki egy irodában dolgozik, miért hiszi, hogy az ő ideje értékesebb, mint bárki másé. Szeretett volna valami szúrósat mondani a titkárnak, de aztán tartotta a száját. Ehelyett egyetlen tornamozdulattal lehajolt, megérintette a cipője hegyét, és megfeszítette a lábizmait. – Piszokul elgémberedik itt az ember – mondta hanyagul. Kiegyenesedett és megropogtatta az ujjait. Végül besétált Ms. Arnsdorf irodájába.
Trentnek mosolyognia kellett, amikor meglátta a nőt. Minden főnővér egyformán néz ki. Akár egy rozzant csataló. Sosem tudják eldönteni, hogy melyik szerepet játsszák el, az ápolónőt, vagy a hivatalnokot. Trent nagyon utálta őket. Mivel minden kórházban nagyjából csak nyolc hónapot húzott le, így az elmúlt néhány év folyamán többször volt velük dolga, mint ahogy szerette volna. De a mai találkozás olyan volt, amit mindig is élvezett. Imádta, ha kellemetlenséget okozhat az igazgatóknak. Az állandó nővérhiány miatt jól tudta, hogy biztosra mehet.
– Mr. Harding, miben segíthetek? Sajnálom, hogy megvárakoztattam, de azok után, ami ma történt a sebészeten, remélem, megérti – szabadkozott Ms. Arnsdorf.
Trent mosolygott magában. Nem kellett sokat találgatnia, mi játszódott le a sebészeten. Ha te tudnád, hogy én mennyire megértem gondolta magában.
– Szeretném bejelenteni, hogy felmondom az állásomat a St. Joe's Kórházban – szólalt meg Trent. – Azonnali hatállyal.
Ms. Arnsdorf úgy ült a székén, mint aki nyársat nyelt. Trent tudta, hogy sikerült fölkeltenie a nő érdeklődését. Ez őrülten tetszett neki.
– Sajnálattal hallom – mondta kimérten Ms. Arnsdorf. – Valami baj van, amin segíthetnénk?
– Úgy érzem, nem tudom hasznosítani a képességeimet – mondta Trent. – Amint tudja, én a haditengerészetnél kaptam kiképzést, és ott sokkal nagyobb önállóságot élveztem.
– Talán áthelyezhetnénk önt egy másik részlegbe – mondta készségesen Ms. Arnsdorf.
– Attól tartok, ez nem megoldás – makacskodott Trent. – Tudja, szeretek műtőben dolgozni. De azon kezdtem morfondírozni, hogy jobb lenne a számomra egy tudományosabb környezet, például a Boston-i Városi Kórház, ezért elhatároztam, hogy oda fogok jelentkezni.
– Nem hamarkodta el a döntését? Nem akarja meggondolni magát? – kérdezte a főnővér.
– Attól tartok, nem. Van egy másik gondom is. Sosem tudtam kijönni a műtős főnővérrel Mrs. Raleigh-vel. Magunk között szólva, fogalma sincs róla, hogyan kell kormányozni egy csónakot az örvények között, ha érti, mire gondolok.
– Nem egészen – mondta bizonytalanul Ms. Arnsdorf.
Trent ekkor átnyújtott egy gondosan összeállított jegyzéket azokról a problémákról, amelyeket a műtőrészleg szervezése és működése során tapasztalt. Mindig ellenszenves volt számára Mrs. Raleigh, és remélte, hogy a kórházi főnővérrel folytatott csevegés eredményeként sikerül eláztatnia a főnökét.
Trent remek hangulatban hagyta el Ms. Arnsdorf irodáját. Szívesen megállt volna egy kis beszélgetésre a titkárral, hogy megtudja, melyik testépítő szalonba jár, de más is volt a várószobában. Trent felismerte a nőt. A nappali főnővér volt az intenzív osztályról.
Alig fél órával azután, hogy találkozott Ms. Arnsdorffal, Trent kisétált a kórházból egy batyuval. Öltözőszekrényének egész tartalmát egyetlen párnahuzatba bugyolálva lóbálta. Ritkán érezte magát ilyen jól. Minden sokkal simábban ment, mint ahogy remélte. Amint a narancssárga földalattijárat felé tartott, azon morfondírozott, mi lenne, ha egyenesen a Boston City-be menne, és jelentkezne munkára. Az órájára nézve azonban rögtön látta, hogy ehhez már túl késő van. Holnap is lesz nap.
Aztán azon kezdett gondolkozni, hogy hová megy majd a Boston City Kórház után. A San Franciscóra gondolt. Azt hallotta, hogy ebben a kórházban egy fiatalember sok örömet találhat magának.

Amikor először szólalt meg az ajtócsengő, Jeffrey agya finoman beleillesztette ezt a hangot abba az álomvilágba, amely ott kavargott idegsejtjei között. Újra ott volt a főiskolán, és arra az utolsó vizsgára készült, amelyről álmában elfelejtette, hogy már letette. Rettenetes álom volt. Jeffrey homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek. Mindig lelkiismeretesen tanult, és mindig rettegett a kudarctól. Álmában az ajtócsengő hangja az iskolacsengő csilingelésévé változott.
Jeffrey nem sokáig tanulmányozta a méregtant. Hamar elaludt, és mély álomba zuhant, miközben a toxikológiai könyv ott hevert a mellén. Amikor másodszor is megszólalt a kapucsengő, Jeffrey kinyitotta a szemét és a könyv nagy robajjal zuhant a padlóra. Azt sem tudta hol van, csak ösztönösen felült az ágyban és körülnézett. Ekkor kezdett tisztulni kicsit az agya.
Először azt várta hogy Kelly majd ajtót nyit. De aztán eszébe jutott, hogy Kelly elment a St. Joe'sba. Talpra állt, de túl gyorsan. Annyira ki volt merülve, hogy a csöppnyi alvástól csak kóvályogni kezdett a feje, és meg kellett kapaszkodnia a kanapé karfájában, hogy megőrizze egyensúlyát. Egy egész percbe telt, amíg annyira be tudta tájolni magát, hogy a konyhán és az ebédlőn keresztül, harisnyásan kibotorkáljon a bejárati előtérbe,
A kilincsgombot megmarkolva, Jeffrey már azon volt hogy kinyitja az ajtót, amikor észrevette a kémlelőnyílást. Előrehajolva belenézett. Félig kábultan még alig forgott az agya. De amikor szembetalálta magát Devlin krumpli orrával és vizenyős, vörös szemével, Jeffrey szíve a torkában kezdett dobogni.
Nyelt egy nagyot majd óvatosan újból kibámult. Semmi kétség, ez Devlin. Senki más nem lehet ilyen ronda dög. Újból megszólalt az ajtócsengő. Jeffrey legörnyedt a kémlelőnyílás előtt, és hátralépett. A félelemtől összeszorult a gyomra. Hová menjen? Mit csináljon? Hogyan sikerült Devlinnek a nyomára jutnia? Rettenetesen meg volt rémülve. Elkapják vagy lelövik, éppen most, amikor Kellyvel együtt már elértek valamit. Ha az igazságot nem sikerül földeríteniük, ki tudja, hogy azt a gazembert, aki oly sok szenvedésért és halálért felelős, mikor kapják el, vagy legalábbis mikor állítják meg végzetes útján?
Jeffrey elborzadva látta, hogy az ajtógomb lassan kezd elfordulni. Biztos volt benne, hogy a tolózár be van húzva, de tapasztalatból tudta, hogy ha Devlin valahová be akar jutni, akkor bárki mérget vehet rá, hogy meg is teszi. Jeffrey figyelte amint az ajtógomb az ellenkező irányba kezd fordulni. Még egy lépést hátrált, és ekkor nekiütközött a hallban álló kisasztalnak, amelyen a teáskészlet pihent.
Az ezüst tejszínes tálka és az ezüst cukortartó iszonyatos csörömpöléssel hullott a padlóra. Jeffreynek minden haja szála égnek állt. Az ajtócsengő rendszeres időközönként felberregett. Jeffrey úgy érezte, mindennek vége. Devlin biztosan meghallotta a csörömpölést.
Aztán meglátta, amint Devlin odanyomja az arcát a bejárati ajtó mellett az egyik keskeny oldalablakhoz. Ezen finom csipkefüggöny lógott belülről, így Jeffreynek fogalma sem volt, mit láthat Devlin. Jeffrey hirtelen oldalra lépett a boltíven át az ebédlőbe.
Mintha csak érzékelte volna Jeffrey mozgását, Devlin most az ebédlő ablakánál kémlelt be. Amint Devlin a szeme fölé tartotta árnyékolásul a kezét és előrehajolt az üveg felé, Jeffrey négykézlábra ereszkedett, és bekúszott az ebédlőasztal mögé. Aztán rák módjára hátrálva, bemászott a konyhába.
A szíve őrült erővel kalapált. A konyhában talpra állt. Tudta, hogy el kell rejtőznie. Az éléskamra félig nyitott ajtaja hívogatóan intett felé. Odarohant, és beugrott az illatos sötétségbe. De eközben ügyetlenül belebotlott abba a nyeles felmosóba, amely az ajtónak volt támasztva belülről. A felmosó kiesett a konyhakőre.
Devlin olyan hangosan dörömbölt a bejárati ajtón, hogy csaknem szétesett a ház. Jeffrey kissé csodálkozott, hogy a fickó miért nem tört be minden teketória nélkül. Mindenesetre teljesen behúzta maga mögött az éléskamra ajtaját. De aggódott a felmosó miatt, és azon tépelődött, megéri-e a kockázatot, hogy kinyissa az ajtót, és behúzza magához a szivacsos rudat. De aztán úgy döntött, hogy mégsem mozdul. Hátha Devlin körüljárja a házat, és az egyik hátsó ablakon át meglátja őt?
Egyszer csak valami szőrös dolog ért a lábához. Ijedtében nagyot ugrott, és a fejét beverte az egyik polcba amelyről aztán konzervdobozok potyogtak a földre. A pokoli hangzavarba keserves macskanyávogás vegyült. Delila volt, a vemhes cirmos, lehet-e még ennél rosszabb, villant át Jeffrey agyán.
Miután abbamaradt a durva dörömbölés a bejárati ajtón, a házra néma csend borult. Jeffrey feszülten és verejtékezve figyelt minden neszre, amiből következtetni lehetett, hogy mit csinál Devlin.
Hírtelen súlyos léptek hallatszottak a verandának arról a részéről, amely benyúlt a ház mögé. Aztán másik ajtó kezdett rázkódni olyan hevesen, hogy Jeffrey attól tartott, bármelyik pillanatban kiszakad tövestől. Sejtette, hogy Devlin most annál az ajtónál tombol, amelyik a fából ácsolt verandáról vezet a társalgóba. Fel volt készülve rá, hogy pillanatokon belül meghallja az üvegcsörömpölést, ami majd világosan jelzi, hogy Devlin behatolt a házba.
Ehelyett távolodó léptek zaja szűrődött be a verandáról, és újból visszatért a csend. Eltelt két perc, aztán három. Jeffrey végül már nem is tudta, mennyi idő telt el. Talán tíz perc is eltelt, mire lazított görcsös szorításán, amellyel a kamraajtó belső oldalát markolta. Számára ez az idő maga volt az örökkévalóság.
Delila közben úgy érezte, hogy mindenáron fel kell hívnia magára a figyelmet. Kitartóan dörgölődzött a férfi lábához. Jeffrey szerette volna, ha az állat most már csendben marad. Lehajolt, és néhányszor megsimogatta. Amint becézni kezdte, a macska kecsesen felgörbítette a hátát, és dorombolt. Nemsokára Jeffrey teljesen elvesztette az időérzékét. Csak annyit hallott, ahogy a saját pulzusa dobolt a fülében. Semmit sem látott a koromsötét kamrában. Izzadságcseppek csurogtak végig a tarkóján. Az apró kamra egyre jobban felmelegedett.
Egyszer csak újabb zaj hallatszott. Jeffrey feszülten figyelt. Kétségtelenül a bejárati ajtó nyikorgott… Aztán a következő zajt már pontosan felismerte: a bejárati ajtó csapódott be olyan erővel, hogy megremegtette az egész házat.
Jeffrey fáradt ujjai ismét megragadták a kamraajtó belső szegélylécét. Devlinnek sikerült bejutnia! Lehet, hogy feltörte a zárat. Jeffreynek nem kellett az ajtócsapódást hallania ahhoz hogy sejtse, mennyire dühös a férfi. Megint aggódni kezdett amiatt az ostoba felmosó miatt, amely valóságos nyílként feküdt a konyhakövön, egyenesen a kamra felé mutatva. Most már bánta, hogy nem húzta be azonnal, amikor leesett a földre. Jeffrey egyetlen reménye az maradt, hogy Devlin fölmegy az emeletre, és ezzel lehetőséget teremt a szökésre a hátsó ajtón át.
Könnyű léptek mentek körbe gyorsan a földszinten, majd a konyhába értek, míg végül hirtelen abbamaradtak. Jeffrey visszafojtotta a lélegzetét. Lelki szemeivel látta, amint Devlin a kamra felé mutató felmosót tanulmányozza, és a fejét vakarja. Ujjainak utolsó erejével belemélyesztette a körmeit a kamraajtó deszkájába. Ha megpróbálja Devlin kinyitni az ajtót, legalább azt higgye, hogy zárva van.
Jeffrey karja megfeszült, amint érezte, hogy vibrál a kamraajtó. Devlin odakint rátette a kezét a kilincsre és húzni kezdte. Jeffrey megfeszítette minden erejét, így az ajtó nem mozdult. A könnyű húzást erőteljes rántás követte, amitől az ajtó résnyire kinyílt, mielőtt újból becsapódott volna.
A következő rohamot már nem lehetett kivédeni. Egy gyors rántás kitárta az ajtót, és kilódította Jeffreyt a kamrából. A férfi kitántorgott a konyhába, miközben védekezően emelte a kezét a feje fölé…
Kelly a rémülettől hátrahőkölve, a melléhez szorította a kezét és felsikoltott. A padlóról fölemelt felmosót újból elejtette azzal a borítékkal együtt, amelyet éppen hazahozott a St. Joe'sból. Delila kivágódott a kamrából, és elviharzott az ebédlőbe.
Döbbenten álltak egymással szemben egy ideig. Kelly tért először magához.
– Ez meg micsoda? Valami újfajta játék, amivel mindig megrémítesz, amikor hazajövök? – lihegte elfúló hangon. – Én meg balga módon lábujjhegyen járkáltam, attól tartva, hogy talán még alszol.
Jeffrey csak annyit tudott kinyögni, hogy nagyon sajnálja, nem akarta megrémíteni Kellyt. Aztán megragadta a kezét, majd odarántotta Kellyt az ebédlő és a konyha között húzódó falhoz.
– Most meg mit csinálsz? – kérdezte Kelly riadtan.
Jeffrey a szája elé tett ujjával csendre intette. – Emlékszel arra az emberre, akiről meséltem neked? Arra, aki rám lőtt? Devlin – suttogta.
Kelly bólintott.
– Itt volt. A bejárati ajtónál. Még a házat is megkerülte, és a hátsó ajtón akart bejönni a verandáról.
– Senki sem volt kint, amikor megjöttem.
– Biztos vagy benne?
– Persze – mondta Kelly. – De megnézem még egyszer. – Kelly elindult kifelé, de Jeffrey megmarkolta a karját. A nő számára világossá vált, hogy a férfi halálra van rémülve.
– Lehet, hogy pisztoly van nála – suttogta Jeffrey.
– Azt akarod, hogy kihívjam a rendőrséget? – kérdezte Kelly.
– Nem – rázta a fejét Jeffrey. Valójában nem tudta, mit kellene csinálni.
– Miért nem mégy vissza a kamrába? Én addig körülnézek – javasolta Kelly.
Jeffrey bólintott. Nem rajongott túlságosan az ötletért, hogy Kelly magányosan szálljon szembe Devlinnel. De mivel Devlin őrá vadászott, Jeffrey úgy gondolta, hogy elengedheti Kellyt egyedül. Így vagy úgy, de meg kellett tudniuk, lesben áll-e valahol Devlin. Jeffrey visszavonult az éléskamrába.
Kelly odament a bejárati ajtóhoz, kinyitotta és körülnézett. Mindkét irányban végigpillantott az utcán. Aztán körüljárta a házat, és ellenőrizte a hátsó frontot is. Itt a verandán néhány sáros lábnyomot talált, de ez volt minden. Visszament a házba, és szólt Jeffreynek, hogy kijöhet a kamrából. Amint a férfi kilépett, Delila beiszkolt a helyére.
Még mindig hitetlenkedve, Jeffrey is óvatosan végigvizsgálta a házat, először belülről aztán kívülről. Kelly mindenütt szorosan a nyomában haladt. Jeffrey őszintén meg volt lepve, miért vonult vissza Devlin? Nem mintha nagyon bánta volna ezt a váratlan szerencsét.
Visszatérve a házba, Jeffrey tűnődve megszólalt: – Milyen trükkel találhatott meg? Senkinek sem árultam el, hogy itt vagyok. És te? – nézett rá Kellyre.
– Egy léleknek sem.
Jeffrey egyenesen a vendégszobába ment, és kihúzta vászonzsákját az ágy alatti rejtekhelyről. Kelly az ajtóban állt.
– Mit csinálsz? – kérdezte.
– El kell mennem, mielőtt visszajön – mondta.
– Várj egy percig! Beszéljük ezt meg! – kérte Kelly. – Talán meg tudunk egyezni, mielőtt úgy döntesz, hogy elmégy. Azt hittem, együtt csináljuk végig ezt az ügyet.
– Nem találhat itt, ha visszajön – hajtogatta Jeffrey.
– Szerinted Devlin tényleg azt hiszi, hogy itt vagy?
– Nyilvánvalóan – mondta Jeffrey csaknem bosszúsan. – Mit gondolsz, csak úgy járja Bostont, és becsönget minden lakásba?
– Nem kell azért utálatosnak lenned – mondta Kelly nyugodtan.
– Sajnálom – visszakozott Jeffrey –, nem vagyok túlságosan tapintatos, amikor átjár a félelem.
– Azt hiszem, van valami oka, amiért idejött és becsöngetett – gondolkodott hangosan Kelly. – Chris jegyzeteit a szállodai szobádban hagytad. Mindegyiken az ő neve volt rajta. Devlin valószínűleg ezen a nyomon indult el, és fel akart tenni nekem néhány kérdést.
Jeffrey szeme összeszűkült, amint megvizsgálta ezt a lehetőséget. – Tényleg így gondolod? – kérdezte derűsen.
– Minél többet töprengek rajta, annál valószínűbbnek tűnik ez a magyarázat. Máskülönben miért ment volna el? Ha tudta volna, hogy itt vagy, csak leáll odakint valahol, és megvárja, amíg föl nem bukkansz. Biztosan sokkal kitartóbb lett volna.
Jeffrey bólintott. Kelly érvelése elfogadhatónak látszott.
– Azt hiszem, még visszajöhet – folytatta Kelly. – De szerintem nem tudja, hogy itt vagy. Ez azt jelenti, hogy óvatosabbnak kell lennünk, és ki kell találnunk valami magyarázatot arra az esetre, ha megkérdezi, miért voltak nálad Chris jegyzetei.
Jeffrey ismét bólintott.
– Van valami ötleted? – kérdezte Kelly.
A férfi megvonta a vállát. – Mind a ketten aneszteziológusok vagyunk. Azt mondhatod neki, hogy Chris meg én együtt kutattunk.
– Jobbat is kitalálhatnánk – sóhajtott Kelly. – De ez sem rossz. Mindenesetre itt maradsz, nem mégy el, így hát tedd vissza a vászonzsákodat az ágy alá. – Sarkon fordult, és elhagyta a vendégszobát.
Jeffrey megkönnyebbülten sóhajtott. Igazából nem akart elmenni. Belökte a zsákot a helyére, és követte Kellyt.
A nő első óvintézkedése az volt, hogy behúzta a sötétítő függönyöket az ebédlőben, a konyhában és a nappaliban. Aztán kiment a konyhába, és visszatette a felmosót az éléskamrába. Átadta Jeffreynek a St. Joe'sból hozott borítékot. Benne volt a St. Joe's orvosi gárdájának és teljes ellátó személyzetének számítógéppel kinyomtatott jegyzéke.
Jeffrey odavitte a borítékot a kanapéhoz, és kinyitotta. Kicsúsztatta belőle a nyomtatott papírt, és széthajtogatta. Rengeteg név volt rajta. Jeffrey arra volt kíváncsi, hogy ha végigolvassa az orvosi jegyzéket, talál-e olyanokat, akiket a Memorialból ismer, de bejáratosak a St. Joe'sba is.
– Ebédeljünk valamit? – kérdezte Kelly.
– Jó lenne – nézett fel Jeffrey, bár azután, amit átélt a kamrában, nem volt biztos benne, hogy egy falatot is le tudna nyelni. De fél órával ezelőtt még azt is nehezen tudta volna elképzelni, hogy majd itt pihen a kanapén, és az ebéden töri a fejét.

11
Csütörtök
1989. május 18.
18 óra 30 perc

– Bocsánat – kezdte Devlin. Hatvan év körüli, ősz hajú hölgy állt a nyitott ajtóban. Patyolat tiszta ruházata fehér vászonszoknyából, kék pulóverből és sima gyöngysorból állt. Amint megpróbálta alaposabban szemügyre venni Devlint, a szemüvegéért nyúlt, amely aranyláncon lógott a nyakában.
– Mondhatom, fiatalember – kiáltott föl meglepetten, amint tetőtől talpig végigmérte Devlint –, maga úgy néz ki, mintha a Halál Angyalainak bandájához tartozna.
– Mások is észrevették már ezt a hasonlóságot, hölgyem, de az igazat megvallva, még sohasem ültem motorkerékpáron. Piszok veszélyes jószág.
– Akkor miért öltözik ilyen feltűnően? – kérdezte a nő őszinte csodálkozással.
Devlin a szemébe nézett. Úgy látszott, őszintén érdeklődik. Ez távolról sem volt olyan fogadtatás, mint amiben eddig részesült az Eversonok részéről. – Tényleg tudni akarja? – kérdezte hitetlenkedve.
– Mindig is érdekelt, hogyan gondolkodnak maguk, fiatalemberek.
Devlin egészen ellágyult attól, hogy fiatalembernek nézték. Negyvennyolc éves fejjel már régóta nem gondolt arra, hogy ő még fiatal. – Úgy találtam, hogy ez az öltözék segít a munkámban – válaszolta.
– De könyörgöm, milyen munkát végez, ami megköveteli, hogy ilyen… – a nő szünetet tartott, a megfelelő szó után kutatva – …ilyen félelmetesen nézzen ki.
Devlin nevetett, aztán köhögni kezdett. Átvillant rajta, hogy abba kellene hagynia a dohányzást. – Én fejvadász vagyok. Én fogom el azokat a bűnözőket, akik megszegik a törvényt.
– Milyen izgalmas! – kiáltotta a nő. – Milyen nemes.
– Nem vagyok biztos benne, hölgyem, hogy olyan nemes foglalkozás ez. Inkább pénzért csinálom.
– Mindenkit meg kell fizetni – jelentette ki a nő. – Mi szél hozta erre?
Devlin elmagyarázta, hogy Christopher Eversont keresi, de hangsúlyozta, hogy az illető nem szökevény, csak talán felvilágosítást adhat egy bizonyos szökevényről.
– Senkit sem hívnak a családunkban Christophernek – tűnődött az asszony. – De úgy rémlik, valaki említette már ezt a Christopher Everson nevet néhány évvel ezelőtt. Akire én gondolok, azt hiszem, belgyógyász.
– Ez biztatóan hangzik – bólintott Devlin. – Christopher Everson minden valószínűség szerint orvos.
– Talán megkérdezhetem a férjemet, amikor hazajön. Ő sokkal jobban ismeri a családunk Everson ágát. Elvégre ő is az. Hogyan tudom értesíteni magát?
Devlin megadta a nevét és a Michael Mosconi-irodának a telefonszámát. Hozzátette, hogy üzenetet is lehet hagyni a számára. Aztán köszönetet mondott a hölgynek a segítségért, és visszament a kocsijához.
Ahogy bekarikázta Ralph Everson nevét a jegyzéken, bólintott egyet. Arra gondolt, biztosan érdemes lesz visszahívni őket, ha nem akad ennél jobb nyom.
Devlin begyújtotta a motort és kihajtott az utcára. Jegyzékén a következő előváros Dedham volt. Két Everson is lakott itt. Az volt a terve, hogy végigrobog a város déli részén, így érinti Dedhamot, Cantont és Miltont, mielőtt visszaindul a városhatár felé.
Devlin a Hammond utcáról a Tremont utcára hajtott, végül pedig az 1-es autópályára, amely egyenesen Dedham központjába visz. Vezetés közben jókat mulatott azon, hogy milyen tapasztalatokra tett szert eddig.
Egyik furcsább volt a másiknál. Elgondolkodott azon is, ami Kelly C. Everson házánál játszódott le. Biztos volt benne akkor, hogy valaki van otthon, mert hallotta, amint csörömpölve leesett valami a padlóra, közvetlenül a bejárati ajtó mögött. Hacsak nem valami háziállat volt. Ezt a címet is bekarikázta. Ide is vissza fog térni, ha nem akad valami biztatóbb nyom másutt.
Devlin azon morfondírozott, hogy egyáltalán nem olyan könnyű megtalálni a dokit, mint ahogy gondolta. Első ízben kezdett tűnődni rajta, vajon milyen körülmények játszottak közre, hogy Jeffreyt elítélték gondatlan emberölésért. Általában sohasem érdekelte az üldözött bűnöző természete, hacsak nem abból a szempontból, hogy milyen fegyverre lesz szükség ellene. De az, hogy bűnös-e vagy ártatlan valaki, teljesen hidegen hagyta.
Jeffrey Rhodes egyszerre volt rejtély és kihívás a számára. Mosconi nem sokat árult el neki Rhodesről azon kívül, hogy elmagyarázta, mi a helyzet az óvadékával, és hogy megjegyezte, szerinte Rhodes nem bűnöző alkat. Devlin is hiába indította el a saját hálózatán keresztül az adatgyűjtést az alvilágban, semmiféle fülest nem kapott. Senki sem ismerte Jeffrey Rhodest. Nyilvánvalóan soha nem követett el semmit, ami egyedülálló eset volt Devlin fejvadászi pályáján. De akkor miért róttak ki rá ilyen hatalmas összegű óvadékot? Mit követett el végül is dr. Jeffrey Rhodes?
Devlin zavarba ejtőnek találta Rhodes viselkedését, amióta a férfi el akart lógni Rióba. Úgy látszott, hogy Rhodes teljesen megváltozott. Nem úgy cselekedett, ahogy általában a szökevények szoktak. Amióta Devlin elvette tőle a Dél-Amerikába szóló jegyét, azóta úgy tűnt, hogy Jeffrey nem igyekszik elmenekülni. Valamiben mesterkedik, Devlin biztos volt benne. Érezte, hogy az Essexben talált jegyzetek is ezt bizonyítják. Devlin azon tűnődött, segítséget jelentene-e a számára, ha egy rendőrorvos belenézne ebbe a papírkötegbe. Ha az Eversonokkal nem boldogul, legalább lenne még egy szál a kezében, amely nyomra vezetheti.

Kelly tiltakozása ellenére Jeffrey segített leszedni az asztalt, miután kardhalból és articsókából álló ebédjüket elfogyasztották. A nő a mosogatónál foglalatoskodott, miközben a férfi a társalgóban álló asztalról hordta le a tányérokat.
– Nem a műtőrészleg volt az egyetlen, ahol ma tragédia történt – újságolta Kelly, miközben megpróbálta megtörölni a homlokát karjának a mosogató gumikesztyű fölötti száraz részével. – Nekünk is megvolt a magunk baja az intenzív osztályon.
Jeffrey szivacsot keresett, hogy letörölje az asztalt. – Mi történt? – kérdezte szórakozottan, mert a saját gondolataival volt elfoglalva. Devlin elkerülhetetlen visszatérése nyomasztotta.
– Meghalt az egyik kórházi nővér – közölte Kelly. – Jó barát és jó nővér volt.
– Munka közben történt?
– Nem. A délutáni műszakban dolgozott a műtőben, a mentők pedig reggel hozták be nyolc óra körül.
– Autóbaleset?
Kelly a fejét rázta, és újból kapargatni kezdte az edényeket. – Nem. Nagyjából azt állapították meg, hogy otthon valami epilepsziaszerű roham fogta el.
Jeffrey abbahagyta a szivaccsal való törülgetést, és fölegyenesedett. Ez a szó, hogy "roham", újból az emlékek sorát ébresztette föl benne Patty Owennel kapcsolatban. Mintha csak tegnap történt volna. Élesen látta maga előtt a lány arcát, amint segélykérően néz rá, mielőtt végleg hatalmába keríti a roham.
– Rettenetesen nézett ki – folytatta Kelly. – A fürdőkádban érte a roham vagy valami hasonló. Irtózatosan beverte a fejét. Épp eléggé ahhoz, hogy betörjön a koponyája.
– Rémes – mondta Jeffrey. – Végül is ez végzett a lánnyal?
– Az biztos hogy nem használt neki, de nem ez ölte meg – magyarázta Kelly. – Attól a pillanattól kezdve, hogy behozták a mentősök, szabálytalanul vert a szíve, mert az ingerületvezetési rendszere károsodott. A nővér végül szívmegállás miatt halt meg az osztályon. Kis ideig még életben tartottuk szívritmus-szabályozóval, de a szíve már túl gyenge volt.
– Várj egy pillanatig! – vágott közbe Jeffrey. Meghökkentette a hasonlóság, amely Kelly leírásában az események sorozata és aközött volt, ahogyan Patty Owen szervezete viselkedett a Marcaine-nal szemben a végzetes császármetszés idején. Jeffrey szeretett volna világosabban látni.
– Egy műtősnővért bevittek hozzátok a kórházba epilepsziaszerű roham és bizonyos szívpanaszok miatt – foglalta össze.
– Így van – mondta Kelly. Kinyitotta a mosogatógép ajtaját, és kezdte berakni a szennyes edényeket. – Olyan szomorú volt az egész. Olyan volt, mintha az ember családtagot veszítene el.
– És a diagnózis?
Kelly a fejét rázta. – Az nincsen. Először agydaganatra gyanakodtak, de semmit sem mutatott az NMR-vizsgálat. Bizonyára korábban is lehettek szívpanaszai. Legalábbis ezt mondta nekem az egyik cselédkönyves belgyógyász orvos.
– Mi volt a nővér neve? – kérdezte Jeffrey.
– Gail Shaffer.
– Tudsz valamit a magánéletéről? – faggatózott Jeffrey.
– Egy keveset – mondta Kelly. – Amennyit az ember egy barátnőről tudhat.
– Mondd el!
– Nem volt férjnél, de azt hiszem, volt egy barátja.
– Ismered a barátját?
– Nem. Csak annyit tudok róla, hogy orvostanhallgató – felelte Kelly. – Na de mire jó ez a kihallgatás?
– Nem tudom, miért – sóhajtott Jeffrey –, de amint mesélni kezdtél Gailről, önkéntelen Patty Owen jutott az eszembe. Ugyanez történt vele is. A roham és a problémák a szív ingerületvezetése körül.
– Csak nem azt akarod mondani?… – Kelly nem fejezte be a mondatot.
Jeffrey a fejét rázta. – Tudom, tudom! Kezdek úgy viselkedni, mint azok az őrültek, akik mindenben összeesküvést látnak. De az eseményeknek ez a szokatlan sorozata… Azt hiszem, ebből a szempontból mindenre hihetetlenül érzékeny vagyok, ami csak a leghalványabb gyanút ébresztheti, hogy kapcsolatban van az én esetemmel.

Este tizenegykor Devlin úgy érezte, most már éppen ideje abbahagyni. Túl késő volt ahhoz, hogy az emberek egykönnyen ajtót nyissanak az idegennek. Ezenkívül éppen eleget dolgozott aznap, és elfáradt. Azon tűnődött, helyes-e a feltevése, hogy Chris Everson valahol Bostonban található. Boston déli külvárosi negyedeiben már valamennyi Eversont felkutatta, minden értékelhető eredmény nélkül. Egy másik személy is mondta, hogy hallott Christopher Everson doktorról, de nem tudta megmondani, hogy a férfi hol lakik vagy hol dolgozik.
Minthogy úgyis Boston belvárosa felé járt, Devlin elhatározta, hogy felugrik Michael Mosconihoz. Persze elég késő volt már ehhez, de nem törődött vele. Végighajtott a North Enden, és a járdánál parkoló kocsik mellett beállt egy újabb sorba a Hanover utcában. Innen gyalog ment tovább néhány szűk utcácskán keresztül az Unity utcába, ahol szerény, háromszintes házban lakott Michael.
– Remélem, ez azt jelenti, hogy jó híreid vannak a számomra – mondta köszönés helyett Michael, amint kinyitotta az ajtót Devlin előtt. Michael gesztenyebarna színű műszálas köntöst viselt, a lábán kopott bőrpapucs volt. A felesége is feltűnt a lépcső tetején, hogy megnézze, ki lehet az éjszakai látogató. Vörös bársonyköpeny lógott rajta, a haját pedig olyan hajcsavarók borították, amelyekről Devlin azt hitte, már régen kimentek a divatból az ötvenes években. Valami arcpakolás is volt rajta. Devlin sejtette, hogy ez az öregedés elleni küzdelem egyik fontos harci eszköze. Isten óvja azt a betörőt, aki könnyelműen behatol ebbe a házba, gondolta Devlin. Elég egyetlen pillantást vetnie Mrs. Mosconira a sötétben, és azon nyomban szörnyethal.
Mosconi a konyhába vezette Devlint, sörrel kínálta, amit a volt rendőr lelkesen üdvözölt. Mosconi odament a hűtőszekrényhez, majd átnyújtott Devlinnek egy palack Rolling Rockot.
– Pohár nincs? – kérdezte vigyorogva Devlin.
Mosconi összeráncolta a szemöldökét. – Ne legyél olyan finnyás!
Devlin jó mélyet kortyolt az üvegből, aztán megtörölte a száját a kézfejével. – Szóval? Elkaptad? – türelmetlenkedett Mosconi.
Devlin a fejét rázta. – Még nem.
– Akkor mi ez, udvariassági látogatás? – dohogott Michael.
– Üzlet – felelte Devlin. – Miért ítélték el azt a Jeffrey Rhodest?
– Istenem, adj erőt! – rebegte Michael, miközben az ég felé nézett, és úgy tett, mintha imádkozna. Aztán Devlinre pillantott, és rászólt: – Megmondtam neked, hogy gondatlanságból elkövetett emberölésért ítélték el.
– El is követte?
– Honnan a pokolból tudjam? – sóhajtott Michael kimerülten. – Elítélték. Ez nekem elég. Mi a fenét változtat a dolgokon?
– Valahogy nem olyan szürke, hétköznapi eset – makacskodott Devlin. – Több fölvilágosításra van szükségem.
Mosconi csüggedten nézett körül. – Ez a fickó orvos. Az ítélete valami orvosi műhibával és kábítószerrel van kapcsolatban. Ennél többet nem tudok. Devlin, mi az ördög van veled? Mit változtat ez a dolgokon? Meg kell találni Rhodest. Érthető?
– Több adatra van szükségem – ismételte Devlin. – További részletekre a doki bűntettéről. Azt hiszem, hogy ha többet tudnék arról, miért ítélték el, hamarabb rájönnék, mire készül most.
– Talán erősítést kellene hívnom – mondta gúnyosan Mosconi. – Talán egy kis baráti vetélkedő például fél tucat ilyen fejvadász között gyorsabb eredményre vezetne. Devlin hallani sem akart vetélytársakról. Túl sok pénz forgott kockán ebben a buliban. Némi gondolkodás után rávágta. – Pillanatnyilag a javunkra szól az a tény, hogy a doki Bostonban tartózkodik. Ha azt akarod, hogy elmeneküljön, mondjuk, Dél-Amerikába, ahová éppen igyekezett, amikor feltartóztattam, akkor hívjál erősítést.
– Csak azt szeretném tudni, mikor dugod börtönbe.
– Adj egy hetet! – kérlelte Devlin. – Egy teljes hetet. Pontosabban öt további napot. De akkor meg kell szerezned az információt, amire szükségem van. Ez a fickó valamire készül. Ha rájövök, mit forgat a fejében, nyomban meg fogom találni.
Devlin elhagyta Mosconi házát, és odament a kocsijához. Alig tudta nyitva tartani a szemét, amint visszafelé hajtott Charlestownba, a lakására. De még fel kellett hívnia Bill Barlieyt, azt a fickót, akit Carol Rhodes figyelésével bízott meg. Bekapcsolta a kocsitelefont.
Nem volt valami jó a vonal. Kiabálnia kellett, hogy túlharsogja az elektromos háttérzajt. – Jött hívás a doktortól? – ordította a hallgatóba Devlin.
– Egy sem – válaszolta Bill.
Olyan volt a hangja, mintha a holdról beszélne. – Az egyetlen dolog, ami talán érdekes lehet, hogy nyilvánvalóan a szeretője hívta. Valami tőzsdeügynök Los Angelesből. Tudtad, hogy a nő átköltözött Los Angelesbe?
– Biztos vagy benne, hogy nem Rhodes volt? – kiabálta Devlin.
– Nem hiszem – érkezett Bill elhaló válasza. – Még élcelődtek is a doktoron, és nem éppen hízelgő jelzőket használtak.
Ez már valami, gondolta Devlin, amint letette a telefont. Nem véletlenül érezte Mosconi, hogy Carol és Jeffrey nem az a kimondott csókos gerlepár. Úgy látszik, válnak. Devlinnek az volt az érzése, hogy kidobott pénz, ha tovább tartja Billt, de még nem akarta feladni azt a lehetőséget, hogy Carol nyomra vezetheti. Még nem.
Amint Devlin a Monument térrel szemben álló épület bejárati lépcsőjén ballagott fölfelé, olyan ólmos fáradtságot érzett, mintha egyenesen a Bunker Hill-i csatából érkezett volna. Már az idejét sem tudta, mikor aludt a saját ágyában. Biztos volt benne, hogy abban a pillanatban elalszik, amint a fejét a párnára hajtja.
Felgyújtotta a villanyt, és megállt az ajtóban. Óriási rendetlenség volt a lakásban. Képes hetilapok, üres sörösüvegek szétdobálva mindenütt. A levegő áporodott volt. Devlinre hirtelen rátört a magány érzése. Öt évvel ezelőtt még volt felesége két gyereke s egy kutyája. Aztán jött a csábítás. "Gyerünk, Dev! Mi van veled? Csak azt ne mondd, hogy nem jön jól ötezer dollár a fizetésed mellé! Csak annyit kívánnak érte, hogy tartsd a szád! Rajta, mindnyájan ezt csináljuk! Csaknem mindenki a testületnél."
Devlin ledobta vászondzsekijét a kanapéra, és lerúgta cowboycsizmáit. Kiment a konyhába, és előszedett egy doboz Budweisert. Visszatérve a nappaliba, belevetette magát az egyik roskatag karosszékbe. A múlt emlékei mindig elkedvetlenítették.
Az egész csak csapda volt, egyszerű szívópróba. Devlin ellen, jó néhány más rendőrtársával együtt, vádat emeltek, és elbocsátották valamennyiüket a testülettől. Devlin a pénzen bukott meg. Előleget fizetett ki belőle egy kis házra Maine-ban, hogy nyáron a gyerekek ki tudjanak szabadulni a városból.
Rágyújtott, és mélyen leszívta a füstöt. Aztán vadul köhögni kezdett. Előrehajolt, elnyomta a padlón a cigarettát, és a szoba sarkába pöckölte. Még egyet húzott a söréből. A hideg ital kissé csillapította a köhögési ingert a torkában.
Mindig voltak kisebb-nagyobb súrlódások közte és Sheila között, de régebben ezeket valahogy mindig elrendezték. Legalábbis a vesztegetési botrányig. Akkor a felesége fogta a gyerekeket, és visszaköltözött velük Indianába. Egy ideig folyt a harc a gyerekekért, Devlinnek azonban nem sok esélye maradt. Túl sok volt a rovásán. Bűnösnek találták, és a walpole-i börtönben is ült egy darabig.
Devlin mélázva gondolt Jeffrey Rhodesre. Az övéhez hasonlóan a doki élete is a jelek szerint teljesen darabjaira hullott szét. Devlin kíváncsi lett volna rá, hogy Jeffreynek milyen csábítással kellett szembenéznie, és milyen hibát követett el. Műhiba és kábítószer, ez kicsit furcsa párosításnak hatott. Jeffrey egyáltalán nem tűnt narkomániásnak Devlin szemében. Kicsit elmosolyodott magában. Talán Mosconinak igaza van. Talán kezd meglágyulni a szíve.

Jeffrey most lényegesen kisebb lelkesedéssel takarított, mint az előző éjszaka, amit David roppant elégedetten vett tudomásul. Ismét ugyanolyan barátságossá vált, mint a bemutatkozás idején. Megtanította Jeffreyt néhány ügyes mesterfogásra, például, hogy miként lehet a port a szőnyeg alá söpörni.
Devlin látogatása után Jeffrey úgy érezte, hogy komoly megpróbáltatás lesz munkába mennie. Biztos volt benne, hogy Devlin kint vár rá, és abban a pillanatban elkapja, amint elhagyja Kelly biztonságos otthonát. Jeffrey annyira gyanakodott, hogy az is megfordult a fejében, nem kellene-e beteget jelentenie.
Kelly azonban megtalálta a legjobb megoldást. Kedvesen felajánlotta, hogy ő viszi munkába Jeffreyt. A férfinak sokkal jobban tetszett ez az ötlet, mint hogy valamilyen tömegközlekedési eszközre szálljon vagy taxit hívjon. De még mindig aggódott, mert nem akarta semmiféle veszélynek kitenni Kellyt. Aztán úgy döntött, hogy a nő számára akkor lesz a legbiztonságosabb, ha ő elrejtőzik a kocsiban, mielőtt Kelly kitolat a garázsból. Ha Devlin figyeli a házat, akkor azt fogja gondolni, hogy Jeffrey otthon maradt. A férfi tehát lefeküdt a kocsi hátsó ülésére, és Kelly még pokrócot is dobott rá a biztonság kedvéért. Már legalább egy kilométerre voltak a háztól, Jeffrey csak akkor bújt elő a takaró alól majd előremászott a jobb oldali ülésre.
Hajnali három óra körül David bejelentette, hogy itt az "ebédidő". Jeffrey ismét szabadkozott, hogy ő nem eszik, amire néma, megvető pillantás volt a válasz. Amikor David és a többiek elindultak a takarítók kis pihenőszobája felé, Jeffrey a tisztítókocsijával lement a földszintre.
Maga előtt tolva a kocsit, elhaladt a főbejárat mellett, aztán balra fordult a főfolyosóra. Csak néhányan csellengtek errefelé, főként a kórházi személyzet tagjai, akik a központi pihenőterem felé igyekeztek "ebédszünetre". Szokás szerint senki sem figyelt fel Jeffreyre, legfeljebb arra a zajra, amit a kocsija keltett, miközben maga előtt tolta.
Jeffrey megállt a személyzeti irodák előtt. Nem volt biztos benne, hogy a nála lévő kulcsmásolatok nyitják az ajtót. Amikor felajánlotta hogy itt is takarítani fog, David felvilágosította, hogy a kórházban az összes hivatali helyiséget a délutáni műszak szokta takarítani. Abban reménykedve, hogy mások nincsenek tisztában a takarítási beosztással, Jeffrey próbálgatni kezdte a különféle kulcsokat, amelyeket egyetlen karikán kapott meg Davidtól. Nem sok időbe telt, mire megtalálta a megfelelőt.
Bent az összes villany égett. Jeffrey begördítette a takarítókocsit, és bezárta maga mögött az ajtót. A kocsival szobáról szobára haladva először meggyőződött arról, hogy senki sem tartózkodik ebben a részlegben. Így jutott el végül Carl Bodanski irodájába. Az első lelőhely, amit Jeffrey kiválasztott magának, Bodanski íróasztala volt. Sorban húzogatta ki a fiókokat. Nem volt biztos benne, hogy létezik az a jegyzék, amit keres, még kevésbé, hogy egyáltalán hol tarthatják. Az orvosi gárdáról és a teljes kórházi személyzetről keresett olyan listát, amely az 1988. szeptemberi állapotokat tükrözi.
A következő lépésben Bodanski számítógépével próbálkozott, és legalább negyedóráig bíbelődött vele. De nem volt szerencséje. Jeffrey jól ismerte a kórházi komputert, legalábbis a betegek adatainak szempontjából, de nem volt járatos a rendszernek abban a részében, amely a személyzeti és a munkaügyi adatokat kezelte. Sejtette, hogy valamilyen kulcsszámot vagy jelszót kellene bevinnie a számítógépbe, de mivel ezeket nem ismerte, alig volt esélye, hogy hozzáfér a megfelelő adatokhoz. Végül felhagyott a próbálkozással.
Ezután azokat az irattartó fiókokat vette szemügyre, amelyek az iroda egyik falába építve sorakoztak. Találomra kihúzott egyet, amikor meghallotta, hogy nyílik a személyzeti osztály főbejáratának ajtaja.
Csak annyi ideje maradt, hogy keresztülrohanjon a szobán és beugorjon Bodaski irodájának nyitott ajtaja mögé. Aztán hallotta, hogy valaki belép, átsétál a külső szobán, és leül Bodanski titkárnőjének íróasztalához.
Az ajtópántok közötti résen csak annyit tudott kivenni, hogy egy alak hajol az íróasztal fölé. Az illető felvette a telefont, és dallamos trillák jelezték, ahogy egy számot tárcsázott. Aztán egy hang hallatszott. – Helló, Mami! Hogy, s mint? Milyen az idő ott a jó öreg Hawaiiban? – A titkárnő széke megnyikordult, és az alak hátrahajolt Jeffrey látóterébe. David Arnold volt.
Jeffreynek húsz percig kellett várnia, mire David összeszedte az otthoni híreket. Végül letette a kagylót, és elhagyta a személyzetit. Kicsit bosszankodva, hogy megzavarták, Jeffrey visszament a kihúzott iratfiókhoz. Az egyéni munkavállalók kartonjai voltak benne az egyes részlegek szerint és ábécérendben egyaránt.
A következő fiókban Jeffrey először a műanyag lapokra felragasztott osztó címszavakat vette szemügyre. Már éppen azon volt, hogy ezt a fiókot is visszatolja, amikor észrevette az Állami Támogatási Alap feliratot.
Jeffrey kihúzta a fiókot, és a legközelebbi íróasztalra tette. A címszó mögött az utolsó hat év dossziéi sorakoztak. Jeffrey kiemelte az 1988 feliratút. Tudta, hogy a kórház mindig októberben kapja meg az állami pénzgyártól az esedékes támogatást. Még nem volt szeptember, de már közeledett. A dossziéban a kórházi alkalmazottak és az orvosi gárda teljes jegyzéke pihent.
A fénymásoló gépen Jeffrey egy-egy példányt készített magának. Aztán a dossziét pontosan visszatéve a helyére, a másolatokat a takarítókocsi legalsó polcán rejtette el. Egy pillanattal később már ismét a főfolyosón volt.
Nem ment vissza a műtőszintre, ehelyett a gyógyszerészeti részleg felé igyekezett a kocsijával. Egy szeszélyes ötletnek engedelmeskedve elhatározta, hogy kipróbálja, hová juthat még be a takarítók egyenruhájában.
A gyógyszerészeti részlegben egy pult húzódott, ahová a különböző osztályokon igényelt gyógyszereket készítették ki. Olyan volt, mint egy kisebb fajta vegyeskereskedés. A pult melletti zárt ajtó mellett Jeffrey leállította a kocsiját, és sorban kipróbálta a kulcsait. Az egyik ezt is nyitotta.
Jeffrey tudta, hogy kockázatos dolgot művel, ennek ellenére belökte kocsiját az ajtón, és végighaladt a folyosón. Jobbról és balról mennyezetig érő fémállványok sorakoztak. A polcok végén feliratok adtak tájékoztatást a tárolt gyógyszerekről.
Jeffrey lassan haladt előre a kocsijával, miközben gondosan elolvasta minden egyes polc feliratát. A helyi érzéstelenítés gyógyszereit kereste.
Néhány sorral hátrább egy gyógyszerész tűnt fel hirtelen az éjszakai műszakból, és Jeffrey felé tartott. A nő csomó palackot cipelt a kezében. Jeffrey megállt, és rémülten várta a számonkérést, de a nő csupán bólintott üdvözlésként, és ment a dolgára annak a pultnak az irányába, amely közvetlen összeköttetésben volt a kórházi folyosóval.
Jeffrey ismét elcsodálkozott, hogy takarítóként mennyi helyre bejuthat, és élénken folytatta a keresést a helyi érzéstelenítő szerek után. Végül a terem hátsó felében találta meg őket egy alacsony polcon. Sok doboz Marcaine volt itt, különféle nagyságú adagokban, beleértve a 30 ml-es változatot is. Most látta Jeffrey, milyen könnyű ezekhez hozzáférni. Bármelyik gyógyszerész könnyedén elhelyezhetett egy hamisított ampullát a készletben. És a gyógyszerésznek megvan a szükséges szaktudása is a hamisításhoz.
Jeffrey sóhajtott. Nemhogy szűkült volna, hanem inkább szélesedett a gyanúsítottak köre. Hogyan remélhette így, hogy valaha is megtalálja a bűnözőt? Mindenesetre a gyógyszerészeket is szem előtt kell tartania. Újabb feltevésének csak az mondott ellent, hogy a gyógyszerész nem olyan bejáratos mindenhová, mint az orvos. Igaz, egy kórházban könnyen hozzáférhet a gyógyszerkészletekhez, ugyanakkor valószínűtlen, hogy hasonló előnyöket élvezhet egy másik intézetben is.
Jeffrey megfordította a kocsit, és kifelé indult a gyógyszerészeti részlegből. Séta közben rájött, hogy nemcsak a gyógyszerészekről, hanem a kórházi ellátó személyzetről sem szabad megfeledkeznie. Amilyen szabadon mozoghatott már kórházi alkalmazásának másnapján, ez ékesen bizonyította, hogy a takarítószemélyzet bármely tagja ugyanolyan könnyen besurranhat a gyógyszerellátóba, mint ahogyan ő tette. A takarítók viszont nem rendelkeznek a megfelelő élettani és gyógyszertani szaktudással. Lehet, hogy könnyen megszerezhetik a gyógyszert, de nemigen tudhatják, mit kezdjenek vele.
Jeffrey hirtelen megállt a kocsival. Példaként eszébe jutott saját maga. Senki sem tudta róla, hogy voltaképpen széles körű ismeretekkel rendelkező aneszteziológus. Mi tarthat vissza egy hozzá hasonló tudású személyt, hogy állást vállaljon a takarítók között, ahogyan ő tette? A gyanúsítottak köre ismét kiszélesedett.

Ahogyan közeledett a reggel hét óra, Jeffrey egyre nyugtalanabbul gondolt megint arra, hogy Devlin visszatérhet, és erőszakoskodhat Kellyvel. Ha valami történne vele, sohasem bocsátaná meg magának. Fél hétkor felhívta Kellyt. Érdeklődött, hogy van, és azt akarta tudni, felbukkant-e Devlin.
– Nem láttam és nem hallottam semmit egész éjjel – nyugtatta meg Kelly. – Amikor fél órával ez előtt felkeltem, kint is ellenőriztem, hogy nem ólálkodik-e valahol a környéken. De nem parkolt a közelben idegen kocsi, és nem lehetett senkit sem látni.
– A biztonság kedvéért talán mégis szállodába kellene mennem.
– Jobb lenne, ha maradnál! – kérlelte Kelly. – Meg vagyok győződve róla, hogy ez a leghelyesebb megoldás. Az igazat megvallva, nagyobb biztonságban érzem magam, ha itt vagy. De ne csinálj belőle gondot, hogy túl feltűnő, ha a bejárati ajtón át jössz a lakásba! Inkább nem zárom be a hátsó ajtót, és gyere haza taxival. Szállj ki a ház mögötti utcában, és a fák között sétálj be!
Jeffrey meg volt hatva. Kelly tehát továbbra is azt akarja, hogy nála maradjon. Alig merte bevallani önmagának, hogy százszor jobban tetszik neki ez a megoldás, mint ha szállodába kellene költöznie. Tulajdonképpen szívesebben lakott itt, mint akár a saját otthonában is.
– Behúzva hagyom majd a sötétítő függönyöket. Csak ne nyiss ajtót, és ne vedd fel a telefont! Akkor senki sem fogja tudni, hogy ott vagy.
– Jó, jó – bólintott Jeffrey. – Akkor maradok.
– De van egy kérésem – tette hozzá Kelly.
– Éspedig?
– Ne ugorjál ki a kamrából, és ne ijesszél halálra, amikor ma délután hazajövök.
Jeffrey nevetett. – Ígérem – mondta kuncogva. De azon lehetne vitatkozni, gondolta, hogy ki volt jobban megijedve akkor.

Reggel hét órakor Jeffrey visszavitte a kocsiját a takarítórészlegbe. Amint ereszkedett vele a felvonó, lehunyta a szemét. Úgy érezte, mintha homokot szórtak volna bele. A fáradtságtól már csaknem összeesett.
A kocsiját betolta a többi közé, aztán az öltözőbe sietett, hogy az egyenruha helyett fölvegye az utcai ruháját. A személyzeti osztályról szerzett jegyzékeket a hátsó zsebébe tette.
Éppen bezárta az öltözőszekrényét, és megpörgette a kombinációs zár számait, amikor David jelent meg az ajtóban, és lassan odasétált hozzá.
– Van egy üzenetem – mondta, miközben gyanakodva pillantott a szeme sarkából Jeffreyre. – Mr. Bodanski szeretne veled beszélni az irodájában, azonnal.
– Velem? – Jeffrey gyomra összeszorult a félelemtől. Leleplezték a valódi személyazonosságát?
David félrehajtott fejjel tanulmányozta Jeffreyt. – Valami bűzlik itt, Frank! Nem valami besúgó vagy, akit azért küldtek a főnökségről, hogy ellenőrizze a munkánkat?
Jeffrey idegesen fölnevetett. – Aligha. – Sosem fordult meg a fejében, hogy David ezzel gyanúsíthatja.
– Akkor miért akar a személyzeti igazgató találkozni veled reggel hét órakor? Ez az ember nem szokott nyolcnál előbb bejönni.
– Halvány gőzöm sincs róla – szabadkozott Jeffrey. Megkerülte Davidet, és kilépett az ajtón. David követte. Együtt mentek fel a lépcsőn.
– Hogy van az, hogy te sohasem vacsorázol, mint más normális ember? – tudakolta David.
– Egyszerűen nem vagyok éhes – vágta rá Jeffrey jobb híján. David gyanúsítgatása izgatta a legkevésbé. Azon tépelődött, miért akarja látni őt Bodanski. Először megrettent, hogy leleplezték. De akkor semmi értelme nem volna hogy Bodanski hívatja, hiszen egyenesen a rendőrséget értesítené.
Jeffrey az alagsorból felért a földszintre, és kinyitotta a kórházi főfolyosóra vezető ajtót. Sarkon fordulhatott volna, és kisétálhatott volna a főbejáraton, ha David nem lohol a nyomában, azzal a szent meggyőződéssel, hogy Jeffrey a munkaügyi csoport beépített kémje. Jeffrey így hát elindult a személyzeti főosztály felé.
Aztán eszébe jutott még valami. Talán ma reggel meglátta valaki a személyzeti irodában, amint éppen a fénymásoló gépet használta. Vagy talán jelentette valaki, hogy a gyógyszerrészlegben kószált. De ha így állna a dolog, akkor nem tájékoztatták volna Davidet a csoportvezetőt? Vagy José Martinezt, a takarítók főnökét? És akkor nem inkább dorgálás vagy akár felmondás lett volna az ügyből?
Jeffrey kétségbe volt esve. Mély lélegzetet vett, és belépett a személyzeti főosztály ajtaján. A szoba éppoly elhagyatott volt, mint hajnali fél négykor. Minden íróasztal üresen árválkodott, az írógépek némák voltak, a komputerképernyők sötéten pihentek. Az egyetlen hang a fénymásoló közeléből érkezett, ahol épp a kávéfőző duruzsolt halkan.
Amint Bodanski irodájának ajtajához ért, Jeffrey meglátta az íróasztalánál ülő férfit. Bodanski előtt számítógéppel nyomtatott jegyzék feküdt, kezébe vörös ceruzát tartott. Jeffrey kétszer is kopogott a nyitott ajtón. Bodanski felnézett.
– Á, Mr. Amendola! – kiáltotta, és úgy ugrott talpra, mintha Jeffrey valami fontos látogató lenne. – Köszönöm, hogy eljött. Foglaljon helyet!
Jeffrey leült az íróasztal előtti székbe, de még sohasem érezte magát ilyen kínosan. Bodanski megkérdezte, nem kér-e egy kis kávét. Amikor Jeffrey ezt köszönettel elhárította, ő is leült.
– Elöljáróban szeretném közölni, hogy minden jelentés egybehangzóan állítja, ön már értékes tagja a Boston Memorial Kórház ellátó személyzetének.
– Örömmel hallom – motyogta Jeffrey.
– Szeretnénk, ha addig dolgozna nálunk, ameddig csak lehetséges – folytatta Bodanski. – Voltaképpen nagyon reméljük, hogy az alkalmazásunkban marad. – Megköszörülte a torkát, és játszani kezdett a piros ceruzával.
Jeffreynek egyre inkább az volt a benyomása, hogy Bodanski idegesebb, mint ő.
– Nyilván kíváncsi rá, miért hívattam ide ma reggel. Nekem ez kicsit korán van, de el akartam érni önt, mielőtt hazamegy. Gondolom, hogy fáradt, és szeretne már aludni.
Bökd már ki, gondolta Jeffrey.
– Biztos benne, hogy nem kér kávét? – kérdezte újból Bodanski.
– Az igazat megvallva, tényleg szeretnék már hazamenni lefeküdni. De talán megmondhatná, miért hívatott – szólalt meg Jeffrey.
– Igen, természetesen – hadarta Bodanski. Aztán felállt, és járkálni kezdett az íróasztala mögött. – Nem megy könnyen nekem ez a dolog – mondta panaszos hangon. – Talán segítséget kellett volna kérnem a pszichiátriai osztályról vagy legalábbis a társadalmi segélyszolgálattól. Nem szeretek belegyalogolni az emberek magánéletébe.
Jeffrey agyában felkúszott a viharjelző bója. Érezte, hogy valami baj közeledik. – Tulajdonképpen mit szeretne mondani? – érdeklődött szerényen.
– Hát akkor essünk túl rajta – kiáltott fel Bodanski. – Tudom, hogy ön szökésben van.
Jeffrey szája kiszáradt. Tudja, gondolta, tudja!
– Megértem, hogy komoly gondjai vannak. Úgy véltem, bizonyos értelemben kicsit én is segíthetek önnek, ezért felhívtam a feleségét.
Jeffrey megmarkolta a szék karfáját, és előrehajolt. – Felhívta a feleségemet? – kérdezte hitetlenkedve.
– Ne vegye a szívére! – csillapította Bodanski, miközben kinyújtotta a karját, és lefelé fordította a tenyerét. Személyzeti főnökként jól sejtette, hogy a férfi nem fog örülni ennek a hírnek.
Ne vegyem a szívemre, gondolta Jeffrey teljes pánikban. De miért hívta fel Bodanski Carolt? Ez nem ment a fejébe.
– Tulajdonképpen itt is van a felesége – nyögte Bodanski. Rámutatott a kettős ajtóra. – Alig várja, hogy lássa önt. Tudom, hogy néhány fontos dolgot meg akar beszélni önnel, de úgy éreztem, jobb, ha előre figyelmeztetem, nehogy meglepetésként érje a hölgy jelenléte.
Jeffrey egyre jobban dühbe gurult. Egyaránt haragudott erre a minden lében kanál személyzeti igazgatóra, és Carolra. Amikor már elért valamit, akkor tessék, becsap a villám.
– A rendőrséget is felhívta? – kérdezte Jeffrey. Igyekezett felkészülni a legrosszabbra.
– Nem, természetesen nem – szólt vissza Bodanski, odalépve a kétszárnyú ajtóhoz.
Jeffrey követte. Az járt a fejében, hogyan éli túl ezt a találkozást. Bodanski kitárta az ajtókat, azután oldalt lépett, hogy utat adjon Jeffreynek. Az arcán afféle atyáskodó mosoly ült, amelyet Jeffrey egyre jobban utált. A küszöböt átlépve, egy tárgyalóterembe jutott, ahol hosszú asztal körül komor székek sorakoztak. A szeme sarkából észrevette, hogy egy alak rohan felé. Egyetlen szempillantás alatt rájött, hogy ez csapda. Carol nem volt ott, tehát csak Devlin lehetett! De a felé rohanó alak kétségtelenül nő volt. Jeffreyre vetette magát, és a karjába zárta. Fejét a férfi mellére szorította, és szipogva könnyezett.
Jeffrey segélykérőn pillantott Bodanski felé. Azt már tudta, hogy ez nem Carol. A zokogó nő háromszor kövérebb volt nála. Szalmasárga haja kócosan lapult a fejére.
A nő sírása kezdett alábbhagyni. Egyik kezével eleresztette őt és zsebkendőt szorított az orrára. Hangosan trombitálva belefújt, aztán pillantását a férfira emelte.
Jeffrey belebámult a nő széles arcába. Az apró szemekben, amelyek kezdetben bizonyos derűt sugároztak, most hirtelen harag gyúlt. A könnyei olyan gyorsan apadtak el, amilyen gyorsan eleredtek.
– Maga nem a férjem – rikácsolta sértődötten, és ellökte magától Jeffreyt.
– Nem vagyok? – kérdezte Jeffrey ostobán, miközben lázasan próbálta megérteni, hogy mi történik.
– Nem! – kiáltotta a nő, amint újból eluralkodtak rajta az érzelmek. Ökölbe szorított kezét Jeffrey felé emelte. A visszafojtott szenvedés könnyei tűntek elő a szeméből, és csurogtak végig az arcán.
Jeffrey a tárgyalóasztal mögött keresett menedéket, miközben a megdöbbent igazgató megpróbált a segítségére sietni.
A nő ezután minden haragját Bodanskira zúdította, azt sipítozta, hogy rászedte őt. De egy perc múlva ismét zokogásban tört ki, és végül az igazgató karjaiba omlott. Ez már több volt, mint amit szegény férfi el tudott viselni. Herkulesi erőfeszítéssel odatámogatta a hústornyot az egyik székhez. A nő leomlott, és egyetlen zokogó romhalmazzá vált.
Bodanski rémülten húzta ki zakójának felső zsebéből a díszzsebkendőjét, és megtörölte a száját, ahol a nő megütötte. Egy kis vérfolt piroslott a batisztkendőn.
– Sohasem fogom feladni a reményt – sikoltott a nő. – Tudhattam volna, hogy Frank sosem állna be takarítónak egy kórházba.
Jeffreynél végre leesett a tantusz. Ez nyilván Mr. Amendola, a rongyos ruhájú férfi felesége. Jeffrey most már el sem akarta hinni, hogy ilyen sokáig nem értette meg a helyzetet. De még valamire rájött. Bodanskinek sem kell sokáig töprengenie, amíg megérti, mi a helyzet. Akkor pedig tényleg hívni fogja a rendőrséget. Jeffreynek lesz mit magyaráznia, hogy kimásszon ebből a csávából.
Miközben az igazgató megpróbált támaszt nyújtani Mrs. Amendolának, Jeffrey kihátrált a kettős ajtón. Bodanski utánaszólt, hogy várjon, de Jeffrey nem törődött vele. A személyzeti osztályról kilépve a főbejárat felé rohant, abban bízva, hogy Bodanski udvariasan Mrs. Amendola mellett marad.
Amikor kiért a kórházból, Jeffrey lelassította lépteit. Nem akart okot adni a biztonsági embereknek, hogy a nyomába eredjenek.
Sietősen sétálva odament a legközelebbi taxiállomáshoz, és beült az első szabad kocsiba. A sofőrnek azt mondta, hogy vigye Brookline-ba. Amikor a taxi már befordult a Beacon utcába, Jeffrey csak akkor kockáztatta meg, hogy hátranézzen. A kórház bejáratának környéke nyugodtnak látszott. Még nem kezdődött a betegek rohama, és Carl Bodanski sem jelent meg.
Miután a taxis átvágott a Kenmore téren, a visszapillantó tükörből Jeffreyre nézett, és megszólalt: – Ha valami pontosabb címet mondana. Brookline elég nagy.
Jeffrey bemondta a Kelly háza mögött húzódó utca nevét. Zavartan hozzátette, hogy nem tudja pontosan a számot, de majd megismeri a házat.
Képtelen volt túltenni magát a Mrs. Amendolával való találkozás megrázkódtatásán, ráadásul most még attól is kellett tartania, hogy Devlin ott leselkedik a környéken. A gyomra egyetlen görcsbe szorult, és Jeffrey igazán kíváncsi volt rá, hogy a szervezete még meddig bírja ezt az állandó feszültséget, amelynek immár négy vagy öt napja ki van téve. Orvosként is történtek vele riasztó dolgok, de többnyire gyorsan véget értek. Ilyen tartós szorongáshoz nem volt hozzászokva, és mindennek a tetejébe teljesen kimerültnek érezte magát.
Azzal az indokkal, hogy már régen nem volt a városban, és ezen a helyen is csak egyszer járt korábban, Jeffreynek sikerült rávennie a taxist, hogy bebolyongják Kelly házának környékét. A lehető legmélyebbre húzódott a hátsó ülésen, és lehajtotta a fejét. Így nem egykönnyen vehette észre bárki. Fél szemmel közben állandóan Devlin után kutatott. De a férfinak nyoma sem volt, csak az éppen munkába induló embereket látta az utcán. Kocsik sem parkoltak Kelly házának közelében. A nő otthona hívogatóan nyugodtnak látszott.
Jeffrey végül megállította a taxist annál a háznál, amely Kellyé mögött magasodott. Miután a kocsi elhajtott, és befordult a következő sarkon, Jeffrey megkerülte a házat, és beosont a Kelly udvarát határoló fák közé. A fasor fedezékéből figyelte néhány percig a környéket, aztán átvágott a hátsó udvaron, és beugrott azon az ajtón, amelyet Kelly nyitva hagyott a számára.
Hallgatózott egy darabig aztán gondosan végigvizsgálta az egész házat. Csak ezután húzta be és zárta le a hátsó ajtót.
Tejet és búzacsírát vett elő abban a reményben, hogy ez kissé megnyugtatja a gyomrát. A nappaliban az asztalra rakta őket. Odatette azt a számítógépes jegyzéket is, amelyet Kelly hozott a St. Joe'sból. Aztán kihúzta a zsebéből a listát, amelyet az éjjel a Boston Memorialban szerzett, és a kettőt egymás mellé tette.
Evés közben összehasonlította a két személyzeti listát. Rettenetesen kíváncsi volt, kik azok az orvosok, akik mind a két kórházba bejáratosak. Rémülten látta rögtön, milyen sokan vannak. Egy tiszta papírlapra írni kezdte a saját jegyzékét azokról az orvosokról, akiknek a neve mind a két helyen szerepelt. Bosszúsan vette szemügyre a végeredményt: több mint harminc orvosról van szó. Harmincnégy ember túlságosan sok ahhoz, hogy végignyomozza őket, különösen a mostani helyzetében. Valahogy szűkíteni kell a kört. Ez azt jelenti, hogy újabb kórházi jegyzékekre lesz szüksége.
Odament a telefonhoz, felhívta a St. Joe'st és Kellyt kérte.
– De örülök, hogy felhívtál – mondta vidáman Kelly. – Van valami zűr a házban?
– Szerencsére semmi – válaszolta Jeffrey. – Csak azért hívtalak, hogy emlékeztesselek rá, ma fel kell hívnod a Valley kórházat.
– Már meg is tettem – vágta rá Kelly. – Nem tudtam eldönteni, kit hívjak, ezért több emberrel is beszéltem, beleértve Hartot. Annyira kedves ember.
Jeffrey elmondta, hogy összesen harmincnégy orvost talált, aki egyaránt bejáratos a St. Joe'sba és a Memorialba.
Kelly azonnal megértette, mi a gond. – Remélem, hogy még a délután visszahívnak a Valleyből – tette hozzá. – Ezáltal leszűkül a jegyzék. Nyilván kevesebb ember bejáratos egyszerre a St. Joe'sba, a Memorialba és a Valleyba.
Jeffrey már éppen letette a kagylót, amikor még valami eszébe jutott. Kelly barátnőjének neve iránt érdeklődött, aki egy nappal korábban halt meg.
– Gail Shaffer – mondta Kelly. – Miért kérded?
– Valamikor a nap folyamán el akarok menni a törvényszéki bonctanra, hogy érdeklődjem Karen Hodges után. Ha már ott vagyok, megpróbálok valamit megtudni Gail Shafferről is.
– Megint megrémítesz – suttogta Kelly.
– Csak magamat rémítem – sóhajtott Jeffrey.
Miután letette a kagylót, folytatta a reggelijét. Amikor végzett vele, az edényeket berakta a mosogatóba. Aztán visszatért az asztalhoz, hogy újabb pillantást vessen a saját kórházi jegyzékére. Ha alapos munkát akar végezni, gondolta, akkor össze kell vetnie az alkalmazottak listáit is. Ez nehezebbnek ígérkezett, mint a szakmai jegyzékek összehasonlítása, amelyek ábécérendben voltak összeállítva. Az alkalmazotti jegyzékek különbözőképpen készültek. A St. Joe'sban a neveket az egyes részlegek szerint állították össze, a Memorialban viszont a fizetések sorrendjében, nyilván azért, mert ezt a névsort a kérvényhez fogják csatolni. Ehhez ábécérendbe kellett szednie először Jeffreynek ezt a listát is.
Mire eljutott az "e" betűig, a szeme már majdnem leragadt. De megvolt az első sikerélménye. Észrevette, hogy Maureen Gallop mind a két kórházban dolgozik.
Jeffrey újból megnézte a St. Joe's jegyzékét. Azt találta, hogy Maureen Gallop jelenleg a kórház takarítórészlegében dolgozik.
Jeffrey megdörzsölte a szemét, és megint azon elmélkedett, milyen könnyen bejutott a kórházi gyógyszerrészlegbe. Maureen Gallop nevét hozzáírta a saját listáján azoknak az orvosoknak a nevéhez, akik bejáratosak mind a két kórházba.
A váratlan sikertől felvillanyozva Jeffrey újból folytatta a nevek ábécébe való rendezését. Már a következő betűnél ráakadt egy újabb egyezésre: Trent Harding. A St. Joe's listáján kutatni kezdett Trent Harding után. Ezt a nevet az ápolók között találta meg. A saját listáján tehát beírta Maureen Gallopé alá.
Jeffrey meg volt lepve. Nem számított rá, hogy az egyéb kórházi alkalmazottak nevei között is talál átfedést. Arra gondolt, ez csak véletlen egybeesés lehet. Most már éberebben fejezte be az időrabló egyeztetést, de újabb nevet nem talált. Egyedül Maureen Gallop és Trent Harding neve szerepelt mind a két jegyzéken.
Mire befejezte a névsorok egyeztetését, már olyan fáradt volt, hogy alig tudott felállni az asztaltól. Aztán odavonszolta magát a kanapéhoz, és mély álomba merült. Arra sem riadt fel, amikor Delila kiballagott a kamrából, felugrott a kanapéra, és dorombolva odabújt mellé.

Volt valami vonzereje a Boston City Kórháznak, amely attól a pillanattól kezdve tetszett Trentnek, Hogy átlépte az épület küszöbét. Úgy sejtette, hogy ez a hangulat a belvárosi kórház férfias komolyságának köszönhető. Itt nem volt semmi kétszínűsködés, mint a plüssel kárpitozott külvárosi kórházakban. Azt már eldöntötte Trent, hogy bele sem szagol olyan utálatos munkába, mint amilyenek például az orrsövényműtétek, amelyeket csak a biztosító megpumpolására végeztetnek. Inkább lőtt és vágott sebeket szeretett volna látni, az élvonalban akart harcolni, hogy a városi erőszak olyan áldozatait gyógyíthassa, mint amilyen például Don Johnson a Miami Vice-ban.
Hosszú sor várakozott a munkaügyi osztály előtt, de ezek csak olyan átlagemberek voltak, akik konyhai és takarítói munkát kerestek. Ápolói végzettséggel Trentet egyenesen a nővérirodába küldték. Ő is tudta, hogy miért. A többi kórházakhoz hasonlóan, itt is kétségbeejtő volt a nővérhiány, férfiként pedig különösen nagy szükség volt rá ebben a munkakörben. Mindig tárt karokkal várták a férfi ápolókat a kórházaknak azokban a részlegeiben, ahol izomerőre volt szükség. Mint például a sürgősségi ellátóban. De Trent nem akart odakerülni. Az ő célja a műtőrészleg volt.
A megfelelő kérvény kitöltése után Trent az ismerkedő beszélgetésre várt. Mindig csodálkozott, hogy miért kínlódnak még ezzel a kérdezz-felelek játékkal is. Az eredmény ugyanis egy pillanatig sem volt kétséges. Trent mindenesetre jól szórakozott. Kellemes érzéssel töltötte el, hogy szükség van rá. Amikor gyerek volt, az apja csak értéktelen puhánynak tartotta, különösen azután, hogy Trent nem akart játszani abban az ifjúsági rögbicsapatban, amelynek szervezését az apja segítette San Antonióban, a katonai bázison.
Trent figyelte a nő arcát, amint olvassa a kérvényét. A nő íróasztalának szélén a névtáblán ez volt olvasható, Mrs. DIANE MECKLENBURG, okl. áp. főnővér.
Ez főnővér? lószart, gondolta Trent. Meg sem tudja különböztetni a kelbimbót a mellbimbótól. Trent szemében rendszerint ilyenek voltak a főnővérek. A nő valószínűleg azokban az ősidőkben szerezte meg az oklevelét, amikor még whiskyvel érzéstelenítettek. Azóta persze valószínűleg elvégzett egy rakás nővértovábbképző tanfolyamot. Trent száz dollárban fogadott volna, hogy nem tudna különbséget tenni egy Mayo-olló, és egy Metzenbaum-fogó között. A műtőben annyi hasznát tudnák venni, mint egy csimpánznak.
Trent már előre látta maga előtt azt a napot, amikor besétál, és átnyújtja a felmondását amivel tuti, hogy rossz napot szerez ennek a Mrs. Mecklenburgnak.
– Mr. Harding – szólalt meg Mrs. Mecklenburg, tekintetét fölemelve a kérvényről a kérvényezőre. Tojásdad arcát részben nagy kerek szemüveg takarta. – A kérvényben az olvasható, hogy ön már négy másik bostoni kórházban dolgozott. Ez kicsit szokatlan.
Trent legszívesebben hangosan fölhördült volna. Úgy látszott, ez a Mrs. Mecklenburg tényleg végig akarja játszani ezt az interjút, amíg rá nem fázik. Bár a férfi tudta, hogy bármit mondhatna, akkor is felvennék, most úgy döntött, hogy belemegy a játékba, és készséges lesz. Mindig fel volt készülve ilyen kérdésekre.
– A tanulás és a felelősség szempontjából minden kórház különböző lehetőségeket kínált a számomra – mondta Trent. – A célom az volt, hogy minél több tapasztalatot szerezzek. Erre minden intézménynél csaknem egy évet szántam. Most végül arra a következtetésre jutottam, hogy olyan akadémiai szintű környezetre van szükségem, mint amilyen a Boston Cityben található.
– Értem – bólintott Mrs. Mecklenburg.
Trent még nem fejezte be. – Meggyőződésem, hogy hasznomat vennék itt. Nem félek a munkától és a nehéz feladatoktól. De van egy kikötésem. A műtőrészlegben szeretnék dolgozni.
– Nem hiszem, hogy ennek bármi akadálya lenne – derült fel Mrs. Mecklenburg. – Az a kérdés, mikor akar munkába állni.
Trent elmosolyodott. Olyan átkozottul könnyen ment minden.

Devlinnek ez a napja sem volt jobb az előzőnél. Most az északi parton kóválygott, és eddig már két Everson-házat látogatott meg Peabodyban, egyet pedig Salemben, most pedig a Marblehead-félszigetre tartott a kocsijával egy köves úton, hogy újabb próbát tegyen. A kikötő tőle balra, az óceán jobbra terült el. A nehézségekért legalább az időjárás meg a kellemes táj vigasztalta. Eddig szerencsére mindenkit otthon talált. Az Eversonoknak ez a csapata valamivel készségesebb, de fárasztóbb volt. Christopher Eversonról azonban egyikük sem hallott. Devlin megint kételkedni kezdett abban a megérzésében, hogy Christopher Eversont Bostonban találja.
A Harbor sugárutat elérve, Devlin balra fordult. Csodálkozva vette szemügyre a remek házak sorát. Eltűnődött, hogy milyen érzés lenne, ha annyi pénze volna, amennyiből egy ilyet tudna venni. Az elmúlt pár év során néha komoly pénzeket markolt fel, de aztán el is szórta az egészet Las Vegasban, vagy Atlantic Cityben.
Ma reggel Devlin első dolga az volt, hogy elment a főkapitányságra a Berkeley utcába, és meglátogatta Sawbones Bromlleyt. Bromlley doktor már a múlt század óta tagja volt a bostoni rendőrségnek, legalábbis így szólt a fáma. A szolgálat tagjait gyógyszerrel látta el, kikezelt bárkit egy egyszerű náthából, és bekötözte a szúrt vagy vágott sebeket. Nem övezte túlságosan nagy bizalom.
Devlin megmutatta neki a jegyzeteket, amelyeket Rhodes szállodai szobájából hozott el, és megkérdezte, hogy ezek mit tartalmaznak. Az eredmény olyan volt, mintha valaki felhúzna egy zsilipet. Sawbones húszperces előadásba kezdett az idegrendszerről és arról, hogy ennek két része van. Az egyik azt teszi, amit te akarsz, például inni vagy érezni valamit, a másik pedig azt teszi, amire nem is akarsz gondolni, mint amilyen a lélegzés vagy egy bifsztek megemésztése.
Eddig a pontig Devlin jól tudta követni. De aztán Bromlley elmondta, hogy az idegrendszernek az a része amelyik azt teszi, amire akarunk gondolni, szintén két részből áll. Az egyik a szimpatikus, a másik a paraszimpatikus idegrendszer. Ez a két rész egymás ellen harcol, így például az egyik a pupillát tágítja, a másik szűkíti, az egyik hasmenést okoz, a másik megállítja.
Devlin még ezt is elég jól megértette. De Bromlley a továbbiakban arról kezdett beszélni, hogyan működnek az idegek, és hogyan állítja fejre őket az érzéstelenítés.
Ettől kezdve Devlinnek nem kis nehézséget okozott az előadás megértése, de nem is nagyon igyekezett, mert érdeklődése csak a jegyzetek megfejtéséig terjedt. Bromlley szerette, ha áhítatosan hallgatják, ezért Devlin hagyta, hadd beszéljen. Aztán amikor úgy látszott, hogy Bromlley elérkezett a következtetések levonásáig, Devlin emlékeztette a kiinduló kérdésre. – Nagy vagy, dokikám! – kiáltotta. – De térjünk vissza egy percre a jegyzetekhez. Van valami bennük, ami a számodra meglepő vagy gyanús?
Sawbones egy pillanatra zavarba jött. Vastag bifokális szemüvegén át újból végigtanulmányozta a jegyzeteket. Végül egyszerűen azt mondta, hogy nem, itt minden teljesen világos, és akárki körmölte le ezeket az adatokat az idegrendszerről, nem írt butaságokat. – Devlin köszönetet mondott, és eltávozott. A látogatás csupán annyiból volt hasznos a számára, hogy minden eddiginél jobban megerősödött benne a gyanú, Rhodeshoz hasonlóan Christopher Everson is orvos.
A Marblehead-félszigeten Devlin egy alacsony, tanyaszerű épülethez hajtott. A házszámot a jegyzéke alapján ellenőrizte. Éppen ezt kereste. Kiszállt a kocsijából, és megropogtatta a csontjait. A ház olyan közel állt a parthoz, hogy látszott a víz csillogása a fákon át, amelyek a kikötőbe vezető utat szegélyezték.
Devlin odasétált a bejárathoz, és becsengetett. Hozzá hasonló korú, csinos, szőke nő nyitott ajtót. Amint meglátta a férfit, azonnal be akarta csapni az ajtót. Devlin azonban szelíden odatette a csizmája hegyét az ajtórésbe. Az ajtó megakadt. A nő lenézett.
– Gyanítom, hogy a csizmája útban van – mondta könnyedén. Aztán egyenesen a férfi szemébe nézett. – Hadd tippeljek. Maga a leánycserkészek szakácskönyvét árulja.
Devlin elnevette magát, és hitetlenkedve rázta meg a fejét. Sosem tudta előre kiszámítani az emberek reakcióit. De a humorérzéket mindennél többre becsülte. Tetszett neki ez a nő.
– Elnézést kérek, hogy ilyen faragatlannak látszom – szabadkozott. – Csak egy egyszerű kérdést akarok feltenni. Egyetlen kérdést. Attól féltem azonban, hogy becsukja az ajtót.
– Fekete övet szereztem karatéban – figyelmeztette a nő.
– Nem kell utálatosnak lennie – mosolygott Devlin. – Bizonyos Christopher Eversont keresek. Mivel ennek a háznak Everson nevű tulajdonosa van, arra gondoltam, talán hallott valaki erről az emberről.
– Miért akarja tudni? – ellenkezett a nő.
Amikor Devlin elmagyarázta, a nő megenyhült.
– Dereng valami, hogy olvastam egy Christopher Eversonról az újságokban – ráncolta össze a homlokát. – Legalábbis abban biztos vagyok, hogy Christophernek hívták.
– Bostoni újság volt? – kérdezte Devlin.
A nő bólintott. – A Globe. De jó régen. Egy vagy több éve. A név miatt akadt meg a szemem rajta. Nincs olyan sok Everson errefelé. A férjem és a családja Minnesota államból származik.
Devlin nem egészen értett egyet vele, ami az Eversonok előfordulási gyakoriságát illeti, de ebbe nem bonyolódott bele.
– Vissza tud rá emlékezni, miről szólt a cikk? – érdeklődött.
– Persze. A gyászjelentések közt olvastam róla. A férfi meghalt.
Devlin visszament a kocsijához, és rettenetesen dühös volt. Eddig eszébe sem jutott, hogy Christopher Everson halott is lehet. Beindította a kocsit, visszafordult, és elindult Boston felé. Pontosan tudta, hová kell mennie. Fél óráig tartott az autóút visszafelé. A West utcában egy tűzcsapnál parkolt le átsétált a Tremont utcába, és bement az Egészségügyi Minisztériumba.
A népesség-nyilvántartó hivatal a földszinten volt. Devlin kitöltött egy nyomtatványt, amelyben Christopher Everson halotti bizonyítványának másolatát kérte. Az évszámhoz 1988-at írt. Tudta, hogy ezt szükség esetén könnyű megváltoztatni. Egy pultnál befizetett öt dollárt, aztán leült a várakozók közé. Nem tartott sokáig. Az évszám nem 1988 volt, hanem mint kiderült, 1987. Húsz percen belül Devlin a kocsija felé sétált Christopher Everson halotti bizonyítványával.
Még nem gyújtotta be a motort, hanem átfutotta a dokumentumot. Először azon hökkent meg, hogy Everson nős volt. Hátra hagyott hitvesét Kelly Eversonnak hívják.
Devlin felidézte a nő házánál tett látogatását. Ez volt ahol azokat a furcsa zajokat hallotta. Mintha konzervdobozok hullottak volna egy padlócsempe burkolatra, de senki sem jött ajtót nyitni. Felvette a névjegyzékét, ahol emlékeztetőül be volt karikázva K. C. Everson neve, hogy újból fel kell hívnia. Összehasonlította a lakáscímet a halotti bizonyítványban szereplő adattal. A kettő azonos volt.
Devlin újból a dokumentumot vizsgálta. Christopher Everson orvos volt. Lepillantott arra a rovatra, ahol a halál oka szerepelt. Öngyilkosságot írtak be, A halál gyakorlati okaként a légzőrendszer bénulása szerepelt, de alatta egy megjegyzés arra hívta fel a figyelmet, hogy ez csak másodlagos ok az önmagának beadott szukcinilkolinhoz képest.
Devlin olyan dühös lett, hogy összegyűrte az iratot, és bedobta a hátsó ülésre. A szukcinilkolin volt az a rohadt anyag, amelyet Jeffrey Rhodes beléfecskendezett. Kész csoda, hogy nem ölte meg vele.
Begyújtotta a motort, kilőtt a kocsival, aztán belemerült a Tremont utca forgalmába. Ismét különös élvezettel gondolt arra a pillanatra, amikor elkaphatja Jeffrey Rhodes grabancát.
A déli csúcsforgalomban Devlin lassan haladt előre. Hosszabb ideig tartott Boston belvárosából eljutnia Brookline-ba, mint amennyi idő alatt a városba jutott Marbleheadból. Délután egy óra tájban fordult be Kelly Everson utcájába, és elhajtott a ház előtt. Nem látott semmi mozgást, de észrevett egy jelentős változást. A földszinten minden függöny be volt húzva. Egy nappal korábban az ablakok még fedetlenek voltak. Emlékezett rá, hogy kezének árnyékában kémlelt az ablakon át az ebédlőbe. Devlin elmosolyodott. Ami azt illeti, nem kellett egy agysebész tudása ahhoz, hogy kikövetkeztesse, valami változás történt.
Miután visszafordult a kocsival a következő háztömb közepe táján, Devlin másodszor is elhúzott a ház mellett, és megpróbálta eldönteni, mit tegyen. Újból megfordult, és az utca széléhez húzódva leparkolt. Az Everson-háztól két kapuval lejjebb, az utca túloldalán állt a kocsijával. Pillanatnyilag nem tudta eldönteni, mi lenne a legjobb megoldás. Tapasztalatból tudta, hogy ilyenkor az a legjobb, ha semmit sem tesz.

12
Péntek
1989. május 19.
11 óra 25 perc

– Tartsa meg az aprót – intett Jeffrey a taxisofőrnek, amint kiszállt a városi halottasház előtt. A sofőr válaszolt neki valamit, de nem értette. Közelebb hajolt.
– Bocsánat, mit mondott? – kérdezte Jeffrey.
– Azt mondtam, hogy milyen rohadt nagy borravaló ez az ötven cent – s hogy nyomatékot adjon érzelmeinek, a taxis kivágta az ablakon az aprót, aztán csikorgó gumikkal elhúzott. Jeffrey nézte a járdán guruló két negyeddollárost. Megcsóválta a fejét. A bostoni taxisofőr különös emberfajta. Lehajolt, és felvette a pénzdarabokat, Aztán felnézett a bostoni városi halottasház homlokzatára.
Kormos régi épület volt, amelyre a szennyeződés még abban az időben rakódott le, amikor a városban főként szénnel tüzeltek. Az épületet stilizált egyiptomi motívumok díszítették, de a hatás egyáltalán nem volt fenséges. Az építmény sokkal inkább emlékeztetett egy hollywoodi horrorfilm díszletére, mint az orvostudomány házára.
Jeffrey a főbejáraton át ment be, aztán lépcsőkön ballagott fel, míg a jelzések elvezették a törvényszéki bonctani hivatalhoz.
– Miben segíthetek? – kérdezte egy matróna, amint Jeffrey közeledett a portáspult felé. A nő mögött öt régimódi fémasztal állt, szeszélyes összevisszaságban. Mindegyiken levelek hevertek feltornyozva, formanyomtatványok, borítékok és kézikönyvek. Jeffrey úgy érezte, mintha húsz évet lépett volna vissza az időben. A komor, fekete telefonok mind tárcsás készülékek voltak.
– Orvos vagyok a St. Josephs Kórházból – mutatkozott be Jeffrey. – érdekelne egy eset. A boncolás, azt hiszem, mára volt kitűzve. A személy neve Karen Hodges.
Válasz helyett a nő fölemelt egy jegyzetfüzetet, és az ujjával végigfutott egy listán. Az oldal felénél tartott, amikor megszólalt. – Ezzel dr. Warren Seibert foglalkozik. Nem tudom pontosan, hol van most a doktor úr. Valószínűleg a boncteremben.
– És az hol van? – érdeklődött Jeffrey. Már csaknem húsz éve folytatott orvosi gyakorlatot Bostonban, de sosem volt még a városi halottasházban.
– Felmehet liften, de nem ajánlom – válaszolta a nő. – Forduljon be a sarkon, ott van a lépcsőház. Ha felért, akkor forduljon jobbra, aztán balra. Nem tévesztheti el.
Jeffrey pontosan követte az útmutatást. Számtalanszor hallotta már ezt a kifejezést, hogy "nem tévesztheti el". Ezúttal igaznak bizonyult. Már messziről érezni lehetett a boncterem szagát.
Az ajtó tárva volt. Jeffrey félénken kémlelt be a küszöbről, nemigen akart beljebb menni. Körülbelül tízszer húsz méteres terem volt. Egyik falát homályos üvegablakok borították, csaknem teljes szélességben. Egy fémlemezes irattartó szekrény tetején régimódi, forgólapátos ventilátor kavarta a bűzös levegőt.
A teremben három, rozsdaálló acélból készült boncasztal állt, és mindegyiken meztelen holttest hevert. Kettő közülük férfi volt, a harmadik nő, fiatal és szőke. A bőre akár az elefántcsont, csak kicsit kékes színezettel.
Minden asztalnál két ember dolgozott. Vágás, szeletelés, fűrészelés és halk beszélgetés moraja töltötte meg a termet. Jeffrey azt gondolta, hogy ezek itt valamennyien férfiak, de nem volt biztos benne. Mindnyájan steril műtősruhát viseltek, gumiköténnyel kiegészítve. Ezenkívül plexiből készült védőszemüveget hordtak, az arcukat sebészi maszk takarta, a kezükön pedig nehéz gumikesztyűk feszültek.
A sarokban zsírkőből készült óriási mosogató állt, a csapból állandóan folyt a víz. A szélére odatett valaki egy zsebrádiót, ebből halk rockzene szólt, nem éppen a hely hangulatához illően. Jeffrey eltűnődött, hogy Billy Ocean mit szólna, ha látná ezt a jelenetet.
Jeffrey csaknem negyedóráig állt az ajtóban, míg az egyik alak a teremből észre nem vette. Éppen mellette ment el a mosogató felé, hogy a csapvíz alá tartsa azt a valamit, ami májnak látszott. Egy pillanatra megállt, amint meglátta Jeffreyt.
– Segíthetek valamiben? – kérdezte gyanakodva.
– Seibert doktort keresem – mondta Jeffrey, miközben enyhe hányingerrel küszködött. Sosem rajongott a kórbonctanért. Mindig kínszenvedés volt számára a boncolás az orvosi egyetemen.
– Hé, Seibert látogatód van – szólt át a válla fölött a férfi.
Az egyik alak, aki eddig a női test fölé hajolt, fölpillantott és Jeffreyre nézett. Az egyik kezében szikét tartott. A másik keze mélyen bent volt az emberi torzó belsejében.
– Mit tehetek önért? – kérdezte. A hangja egy fokkal barátságosabban csengett, mint az első férfié.
Jeffrey nyelt egyet. Kicsit kóválygott a feje. – Orvos vagyok a St. Joseph s Kórházból – mondta. – Az aneszteziológiai részlegből. Azt szeretném tudni, mit állapított meg egy Karen Hodges nevű nővel kapcsolatban.
Seibert otthagyta az asztalt, miután fejbólintással intett az asszisztensének, majd odalépett Jeffreyhez. A magassága olyan száznyolcvanöt centiméter körül lehetett, hozzá képest Jeffrey is jó hüvelykujjnyival volt alacsonyabb.
– Maga volt az altatóorvosa? – kérdezte. Még mindig a kezében tartotta a szikét. A másik keze merő vér volt. Jeffrey képtelen volt a férfira pillantani vállmagasságnál lejjebb. Seibert gumiköténye elmondhatatlanul mocskos volt. Jeffrey igyekezett állandóan a kórboncnok szemébe nézni, amely világoskék volt és meglehetősen barátságos.
– Nem, nem én voltam – szabadkozott Jeffrey. – De hallottam, hogy valami baj történt az epidurális érzéstelenítés közben. Azért érdeklődöm az eset iránt, mert az elmúlt négy év folyamán legalább négy hasonló eset fordult elő. Karen Hodges esetében Marcaine-t használtak?
– Még nem tudom – vont vállat Seibert –, de a műtéti napló az irodámban van. Ha lemegy a hallba a könyvtár mellett balra. Szívesen állok a rendelkezésére. Tizenöt vagy húsz perc múlva végzek itt.
– Amit most vizsgál, nem véletlenül Gail Shafferrel kapcsolatos? – kérdezte Jeffrey.
– De, pontosan – bólintott Seibert. – Pályafutásom során először fordul elő, hogy egyszerre két csinos, fiatal nőm van. Igazán szerencsésnek mondhatom magam.
Jeffrey elengedte a füle mellett ezt a megjegyzést. Sosem tudta igazán értékelni a kórboncnoki humort. – Az első általános vizsgálat után már sejteni lehet a halál okát?
– Jöjjön velem! – intett Seibert a véres kezével. Elindult vissza az asztalhoz.
Jeffrey tétován követte. Nem akart túl közel menni a boncasztalhoz.
– Látja ezt? – kérdezte Seibert, miután bemutatta Jeffreyt az asszisztensének, Haroldnak. A szike nyelével a Gail homlokán tátongó sebre mutatott. – Rettenetes ütés volt. Olyan erővel törte át a koponyát, hogy behatolt a homloküregbe.
Jeffrey bólintott. A száján át kezdett lélegezni. Nehezen tudta elviselni a szagot. Harold közben a belek eltávolításával foglalatoskodott. – Ez az ütés megölhette a nőt? – kérdezte Jeffrey.
– Lehetséges – válaszolta Seibert –, de az NMR negatív volt. Majd meglátjuk, ha kivesszük az agyat. A szívével is bajok voltak, bár ennek nem voltak korábbi jelei. Ezért nagyon gondosan meg fogjuk vizsgálni a szívet.
– A kábítószer-vizsgálatokat is elvégzik?
– Természetesen – felelte Seibert. – Teljes méregtani vizsgálatnak vetjük alá a vért, a gerincvelői folyadékot, az epét, a vizeletet, sőt még a gyomortartalmat is.
– Hadd segítsek – szólt oda Seibert az asszisztensének, amikor látta, hogy Haroldnak sikerült szabaddá tennie a hasi szerveket. A kórboncnok megragadott egy hosszú, lapos tálcát, és odatartotta, miközben Harold kiemelte a csatakos szervek tömegét és a tartóra rámolta őket.
Jeffrey egy pillanatra elfordult. Mire visszanézett, a testet már kibelezték. Harold a mosogató felé tartott a szervekkel. Seibert ezalatt a hasüregben kotorászott. – Mindig keresni kell valami szokatlant is – magyarázta. – Sohasem tudhatjuk, mit találunk.
– És mi lenne, ha azt mondanám maguknak, hogy ezt a két nőt itt megmérgezték? – kérdezte hirtelen Jeffrey. – Másképpen csinálna valamit? Végezne más vizsgálatokat is?
Seibert hirtelen megmerevedett. Kesztyűs jobb keze abban a pillanatban mélyen bent volt Gail medencecsontjában. Lassan fölemelte a fejét, és szemügyre vette Jeffreyt, mintha újraértékelné a véleményét a férfiről. – Tud valamit, amit nekem is tudnom kellene? – kérdezte sokkal komolyabb hangon,
– Vegye úgy hogy hipotetikus kérdést tettem föl – mondta Jeffrey kitérően. – Mind a két nőnek epilepsziaszerű rohama és szívproblémája volt anélkül, hogy ennek bármilyen előzménye lett volna. Legalábbis amennyire én tudom.
A kezét visszahúzva, Seibert fölegyenesedett, és Jeffreyre meredt Gail Shaffer kibelezett hullája fölött. Kis ideig gondolkodott, aztán lenézett a halott nőre.
– Nem, nem csinálnék semmit másképpen – mondta. – Valójában nincs különbség az önmérgezés vagy ahogy álszent módon szokták mondani, a véletlen kábítószer-túladagolás és a megmérgeztetés között, legalábbis kórbonctani szempontból. A méreg vagy ott van a szervezetben, vagy nincs. De ha tudnám, hogy valamilyen különleges méregről van szó, ahhoz bizonyos egyedi szöveteket talán másként vizsgálnék. Ahány méreg, annyiféle nyom.
– És mit szólna egy toxinhoz? – kérdezte Jeffrey.
Seibert füttyentett. – Maga nagyon komoly dologról beszél. Nyilván olyanokra gondol, mint a fitotoxinok és a tetrodotoxinok. Hallott már a tetrodotoxinról, igaz? A gömbhalak termelik. Különleges szervük van ennek a méregnek az előállítására. Annyi szent, hogy nem nagy kedvvel tapogatnék meg egy ilyen halat.
Jeffrey viszont érezte hogy jó helyen tapogatózik. Seibert lelkesedése a toxinok iránt teljesen nyilvánvaló volt.
– A toxinok egyszerűen tüneményesek – folytatta Seibert. – Ember! Ha valakit el akarnék tenni láb alól, semmi kétség, hogy toxint használnék. Számtalan esetben eszébe sem jut senkinek, hogy a nyomait keresse, mert a halál oka természetesnek tűnik, Emlékszik arra a török diplomatára, akit kinyírtak Párizsban? Biztos, hogy toxin volt. Egy esernyő végében volt elrejtve. Valaki egyszerűen csak elsétált a fickó mellett, és finoman beleszúrt vele a diplomata hátsó felébe. A pasas kész volt. Ott vonaglott a járdán, a halál percek alatt beállt. És rájöttek, hogy mivel gyilkolták meg? A nyavalyát! Toxinokat azonosítani gyilkos munka – vigyorodott el Seibert, a saját szóviccén.
– De maga ki tudja őket mutatni? – kérdezte Jeffrey.
Seibert sajnálkozva ingatta a fejét. – Ezért használnék toxint, ha ki akarnék nyírni valakit. Átkozottul macerás munka a nyomára bukkanni. Hogy ki lehet-e őket mutatni vagy sem, erre azt kell mondanom, hogy igen és nem. Az a nagy gond, hogy a toxinok közül némelyik hallatlanul kis mennyiségben is őrült hatásos. Néhány molekula elég belőle, hogy elvégezze a piszkos munkát. Itt most a milliárdod gramm milliárdod részéről van szó. Ez azt jelenti, hogy a jó öreg mérőműszereink, mint amilyen a gázkromatográf, egy tömegspektrográffal párosítva, gyakran képtelenek megkülönböztetni egy toxint az összes többi szerves összetevőtől, amely egy cseppnyi mintafolyadékban úszkál. De ha tudjuk, hogy mit keresünk, mint amilyen például a tetrodotoxin, mert az illető úgy halt meg, hogy gömbhalat evett, akkor van néhány olyan monoklonális antitest, amely fluoreszcens vagy radioaktív jelzőanyaggal összekötve, ki tudja emelni a keresett anyagot. De elárulhatom magának, hogy nem könnyű dolog.
– Szóval, néha képtelen kimutatni toxin jelenlétét, hacsak nem tudja előre, hogy ott van – mondta Jeffrey elkedvetlenedve. – Ez úgy hangzik, mint a 22-es csapdája.
– Ezért lehet végrehajtani vele a tökéletes gyilkosságot.
Harold visszatért a mosogatótól a tálcán heverő szervekkel. Jeffrey élénken kezdte tanulmányozni a terem mennyezetét.
– Harold, ki akarod emelni az agyat? – kérdezte Seibert az asszisztensétől. A férfi bólintott. Lerakta a tálcát az asztal végére, aztán átsétált a holttest fejéhez.
– Elnézést kérek, de nem akartam megzavarni – mondta Jeffrey.
– Oh, semmi gond – nyugtatta meg Seibert. – Ha így zavarnak meg, könnyen kibírom. Ez a boncolási hercehurca egy idő után kissé unalmassá válik. Ennek a foglalkozásnak az érdekessége az elemzésben rejlik. Amikor horgásztam, sosem szerettem halat tisztítani, és a boncolás nem sokban különbözik ettől. Azonkívül fölkeltette az érdeklődésemet. Miért éppen a toxinokról kérdezősködik? Az oly elfoglalt ember, mint maga, nem azért jön ide, hogy egy kis elmebajnokságot játszunk.
– Mondtam magának, hogy legalább négy hasonló haláleset fordult elő epidurális érzéstelenítés közben. Ez nagyon szokatlan. Közülük legalább két esetben a kezdeti tünetek finoman eltértek attól, amit az ember a helyi érzéstelenítés hatásaként várna.
– Miben tértek el például? – kérdezte Seibert.
Az egyik kórboncnok fölemelte a fejét, és odaszólt: – Hé, Seibert most dolgozol életed főművén csak azért, mert a lánynak szép teste van?
– Maradj már Nelson – szólt vissza Seibert a válla fölött.
Aztán Jeffreynek mondta magyarázóan. – Csak azért féltékeny, mert egymás után két csinos nő jutott nekem. De meglesz ennek a böjtje. Legközelebb valószínűleg egy hatvanéves alkoholistát kapok, akinek a hullája már három hete úszkál a bostoni kikötőben. Látnia kellene, hogy néz ki egy ilyen hulla. Azzal a gázzal, ha kijön belőle, egy hétig járhatna a kocsija.
Jeffrey megpróbált mosolyogni, de alig sikerült neki. Valamennyi hasonlat, amelyet a boncnokok használtak, majdnem ugyanolyan ronda volt, mint a munkájuk.
A másik kórboncnok megjegyzése azért nem maradt hatástalan. Seibert odanyúlt egy vastag varrófonálon függő erős tűhöz, és kezdte összefércelni Gail Shaffer testén az Y alakú vágást. – Szóval, hol is tartottunk? – szólalt meg újra. Ja, igen. Miben különböztek azok a tünetek?
– Közvetlenül azután, hogy Marcaine-t kapott a beteg, gyors és erős paraszimpatikus tünetek mutatkoztak rajta, hasi fájással fokozott nyáltermeléssel izzadással, sőt még szűk pupillákkal is. Csak néhány másodpercig tartott, aztán jött a grand mal roham.
Harold körülvágta Gail fejét a sebészkéssel. Aztán iszonyatos recsegő hang hallatszott, amint fölülről lefelé letépte a bőrt a lány arcáról. Láthatóvá vált a koponya. Jeffrey megpróbált félrenézni hogy elkerülje a rémes látványt.
– Nem fordulhatnak elő ilyen tünetek helyi érzéstelenítés mérgezési reakciójaként? – kérdezte Seibert. Úgy emelgette a tűt a feje fölött, mint a foltozóvarga, aki minden öltés után szorosra húzza a hurkot.
– Igen is, meg nem is – mondta Jeffrey. – A roham biztosan jelentkezik. A szűk pupillákat is leírják a szakirodalomban, bár akárhogy gyötröm magam, képtelen vagyok élettanilag megmagyarázni, és még sohasem láttam. De a folyamatos nyáladzás, az izzadás és a könnyezés, ilyenről még sohasem olvastam.
– Azt hiszem, kezdem érteni – mondta Seibert. Hirtelen tompa dübörgés hangzott fel és a holttest vibrálni kezdett. Harold motoros fűrésszel vágta körül a koponyatetőt. Így hamarosan hozzáfér az agyhoz. Seibertnek hangosabban kellett beszélnie, hogy érteni lehessen a szavát. – Ha jól emlékszem, a helyi érzéstelenítés az idegsejtek végtalpacskáinál gátolja az anyagcserét. Bármilyen kezdeti inger elképzelhető, mert először az idegszálakban lép fel a gátlás. Jól emlékszem?
– Lenyűgöző a tudása – mondta elismerően Jeffrey.
– És a gátlás abban mutatkozik meg hogy a nátriumionok képtelenek áthatolni a sejthártyán. Igazam van?
– Csillagos ötöst kaphatna idegélettanból az orvosi egyetemen.
– Egyszerűen csak érdekel ez a dolog – szerénykedett Seibert. – Ennek akkor néztem utána, amikor olyan esetet tanulmányoztam, amelyben az akaratlagos izmok fáradékonysága a mozgásképtelenségig fokozódott. És ez a leírás olyan szakcikkben is előfordult, amelyet a tetrodotoxinról olvastam. Tudja azt, hogy ez az anyag tökéletesen utánozza a helyi érzéstelenítést? Tulajdonképpen néhány szakember feltételezése szerint egyfajta természetes helyi érzéstelenítő.
Most, hogy Seibert említette, Jeffreynek halványan derengett, hogy olvasott valamit erről a hatásról. A motoros fűrész surrogása hirtelen abbamaradt. Jeffrey nem akart szemtanúja lenni a következő műveletnek, ezért teljesen hátat fordított a boncasztalnak.
Arra biztosan emlékszem – vizsgáztatta magát Seibert –, hogy ha epidurális érzéstelenítéskor bármilyen változás várható, akkor az a szimpatikus, és nem a paraszimpatikus idegrendszerben mutatkozik, éppen annak a kockázata révén, hogy az anyagot esetleg rosszul fecskendezik be, és így a gerincvelőt érzéstelenítik. Igazam van?
– Mintha könyvből olvasná – csodálkozott Jeffrey.
– De nem attól kell inkább tartani, hogy a hibásan befecskendezett érzéstelenítő anyag közvetlenül a véráramba jut?
– De pontosan – bólintott Jeffrey. – Itt lép be a roham és a szívelégtelenség problémája. De arra nincs magyarázat, hogy mi serkenti munkára hírtelen a paraszimpatikus idegrendszert. Az ember önkéntelenül arra gondol, hogy valamilyen más szer is jelen van. Valami, ami nemcsak rohamot és szívmegállást okoz, hanem rövid időre a paraszimpatikus idegrendszert is ingerli.
– Hűha! – kiáltott fel Seibert. – Ez az én esetem. Ez az, amin egy kórboncnok törheti a fejét.
– Azt meghiszem! – helyeselt Jeffrey. – Bár az igazat megvallva, én az aneszteziológusra gondoltam.
– Szó sem lehet róla – tiltakozott Seibert, egy fogazott csipeszt lengetve. – A kórboncnok sokkal képzettebb, hogy kiválassza az ember megölésének legalkalmasabb módját.
Jeffrey vitatkozni kezdett, aztán hirtelen abbahagyta, megdöbbent, hogy milyen nevetséges, ha azt akarják eldönteni, melyik foglalkozást kell űznie a legagyafúrtabb gyilkosnak.
– Van még valami, amit meg kell említenem, a két esettel kapcsolatban. A boncolás mindkét esetben kimutatta az idegsejtek és az idegszálak károsodását. Az egyik esetben még néhány elektronmikroszkópos felvétel is készült, amelyeken az idegek és az izmok kifejezett roncsolódása látható.
– Nem ugrat? – kérdezte Seibert. Abbahagyta a varrást.
Jeffrey fogadni mert volna, hogy teljesen meg van döbbenve. – Szóval, oda jutottunk, hogy van egy toxinunk, amely rohamokat és szívmérgezést okoz azáltal, hogy hazavágja az ideg- és izomsejteket, ezenkívül pedig ingerli a paraszimpatikus idegrendszert! Legalábbis kezdetben. Hé, maga tud valamit, mert igaza van. Ez olyan, mint egy vizsgakérdés idegélettanból az első év végén. Ezen gondolkodnom kell egy kicsit.
– Nem tudja, hogy Karen Hodgesnél nem mutatkoztak hasonló jellegű kezdeti tünetek? – kérdezte Jeffrey.
Seibert vállat vont. – Még nem. A szokásos módszerem az, hogy a műtéti naplót csak a boncolás után tanulmányozom végig. Nem szeretem, ha befolyásolják a véleményemet. Ilyen módon kisebb az esély, hogy elkerülje valami a figyelmemet.
– Megengedi, hogy egy pillantást vessek a műtéti naplóba? – kérdezte Jeffrey.
– Hát persze! Ahogy mondtam, ne zavartassa magát! Hamarosan végzek itt.

Boldogan menekülve a boncterem átható szaga elől, Jeffrey lement Seibert pici irodájába. Ez volt a legbarátságosabb hely, amelyet Jeffrey eddig látott a halottasházban. Tele volt személyes apróságokkal. Az íróasztalon bőrből készült írómappa feküdt, ezenkívül itt hevert egy lapos kosár a ki- és bejövő iratoknak, egy ceruza- és tollkészlet, meg egy képkeret. A fotón Seibert feszített egy csinos, angyalkahajú nő és két mosolygós gyerek társaságában. Mindnyájan síruhában voltak, és a család mögött havas hegycsúcs fehérlett.
Az írómappa közepén feküdt a két műtéti napló. A felső Gail Shafferé volt. Jeffrey ezt félretette. Az alsó Karen Hodgesé volt. Ezt felvette és leült egy műanyag székbe. Az aneszteziológiai jegyzőkönyv érdekelte a legjobban.
Az aneszteziológust William Dohertynek hívták. Jeffrey halványan emlékezett rá az orvosi konferenciákról. Amint végigpillantott az iraton, azonnal látta, hogy az érzéstelenítéshez itt is 0,5 százalékos Marcaine-t használtak. Az adagból ítélve arra a következtetésre jutott, hogy Doherty 30 ml-es ampullát bontott fel. A következőkben Jeffrey átfutotta az események tömör kivonatát. Az összefoglaló minduntalan felidézte benne Patty Owen tragédiáját. Jeffrey borzongva olvasta. Karen Hodges esetében ugyanazok a megdöbbentő paraszimpatikus tünetek mutatkoztak, mielőtt elkapta volna a nagy roham,
Jeffrey tökéletesen átélte Doherty lelkiállapotát. Ő aztán hátborzongatóan jól tudta, min mehet most keresztül ez az ember. Hirtelen ötlettel fogta Seibert telefonját és felhívta a St. Josephs Kórházat. Az aneszteziológiát kérte, aztán dr. Dohertyre várt egy darabig.
Amikor Doherty felvette a kagylót, Jeffrey elmondta, mennyire sajnálja, ami az orvossal történt egy nappal korábban, és biztosította afelől hogy teljesen megérti a lelki problémáit. Ő maga is hasonló megrázkódtatáson esett át.
– Ki beszél? – kérdezte Doherty, mielőtt Jeffrey tovább beszélhetett volna.
– Jeffrey Rhodes – mondta Jeffrey. Napok óta először használta az igazi nevét.
– Jeffrey Rhodes doktor, a Memorialból? – ismerte föl Doherty.
– Igen – felelte Jeffrey. – Szeretnék kérdezni valamit az esettel kapcsolatban. Amikor befecskendezte a próbaadagot…
– Sajnálom – szakította félbe Doherty –, de az ügyvédem határozottan megtiltotta, hogy bárkivel is megvitassam az esetet.
– Értem – szólt lehangoltan Jeffrey. – Elkezdődött már az orvosiműhiba-eljárás?
– Nem, még nem – hadarta Doherty. – De sajnos, mindnyájan várjuk. Tényleg nem mondhatok többet. Jólesett, hogy hívott. Köszönöm.
Jeffrey letette a kagylót, miközben meg volt döbbenve, hogy nem tudja fölhasználni Doherty doktor friss tapasztalatait. De meg tudta érteni, hogy a férfi miért volt ennyire tartózkodó. Ugyanezt az utasítást kapta az ügyvédjétől Patty Owen esetében.
– Van néhány ötletem – kiáltotta Seibert amint tiszta műtősruhába öltözve beviharzott az irodájába. Sebészköpeny, -maszk és -sapka nélkül Jeffrey először vehette alaposabban szemügyre. Seibert valóságos atlétaalkat volt. Szőke haja még jobban kiemelte szemének kékségét. Markáns, de kellemes arcának vonásai alapján Jeffrey úgy sejtette, hogy a harmincas éveinek elején jár.
Seibert odament az íróasztalához, és leült. Hátradőlve fölemelte a lábát, és az asztal sarkára támasztotta pihentetőül. – Amiről beszélünk, az tulajdonképpen egyfajta hisztotoxikus depolarizáló anyag. Ez olyan kezdeti lökést ad, mintha nagy adag acetilkolint fecskendeztünk volna be minden idegdúcsejt végtalpacskájába, és motoros idegrostvégződésébe. Tehát, paraszimpatikus tünetek, mielőtt második lépésként elszabadul a pokol az ideg- és izomsejtek roncsolódása révén. Az egyetlen baj csak az, hogy mindez az izmok összehúzódásával jár.
– De hiszen voltak izomösszehúzódások! – kiáltott fel Jeffrey növekvő érdeklődéssel. Úgy hangzott, mintha Seibert tényleg valaminek a nyomára akadt volna.
– Nem lep meg – jegyezte meg. Aztán levette a lábát az asztalról, előrehajolt és Jeffreyre nézett. – Mi van ezzel a legutóbbi beteggel? Karen Hodgesnél is hasonló tünetek jelentkeztek, mint amilyenekről szó volt?
– Pontosan ugyanazok – erősítette meg Jeffrey.
– És biztos benne, hogy ezt nem a helyi érzéstelenítő szer okozhatta?
Jeffrey bólintott.
– Nos, akkor érdekesnek ígérkeznek majd a toxikológiai eredmények.
– A négy epidurális kezelés közül két esetben láttam a boncolási jegyzőkönyvet. A méregtani eredmény mindkét esetben negatív volt – mondta csüggedten Jeffrey.
– Kik voltak a négy eset szereplői? – kérdezte Seibert, miközben tollat és jegyzetfüzetet készített ki.
– Patty Owen, Henry Noble, Clark DeVries és Lucy Havalin – diktálta Jeffrey. – Egyébként Owen és Noble boncolási jegyzőkönyvét magam láttam.
– Nem ismerem egyik esetet sem. Utána kell néznem, mi van róluk az irattárunkban.
– Van valami esély rá, hogy valamelyikükből megmaradt valamilyen testfolyadék? – kérdezte Jeffrey.
– Bizonyos esetekben a fagyasztott mintákat körülbelül egy évig tároljuk. Melyik eset volt a legutolsó?
– Patty Owené – mondta Jeffrey. – Ha kapna szérumot, meg tudna keresni néhány toxint?
– Ha az olyan könnyű lenne… – sóhajtott Seibert. – Ahogy mondtam magának korábban, kínos munka megtalálni egy toxint, hacsak nincs olyan szerencséje, hogy van egy különleges antitoxinja, amelyhez ráadásul valamilyen jelzőanyag kapcsolódik. Az ember mégsem próbálhat végig egy rakás antitoxint, azzal a módszerrel, hogy vaktában lövöldözzék, és reménykedik, hogy valamibe majd csak beletrafál.
– Nem lehetne valamilyen módon szűkíteni a kutatási kört?
– Talán – merengett Seibert. – Lehet, hogy hasznosabb lenne megközelíteni a feladatot más irányból. Ha lenne egy toxin, hogyan juthatott volna a betegek szervezetébe?
– Ez teljesen más ügy – legyintett Jeffrey. Még nem akart előrukkolni a rejtélyes doktor X.-ről szóló elméletével. – Tekintsünk el ettől még egy pillanatra! Amikor az előbb beviharzott ide, azt hittem, van valami különleges elképzelése.
– Van is – derült fel Seibert. – A mérgek egész osztályára gondolok, amely sok álmatlan éjszakát okozott már néhány toxikológusnak. Ezeket a fakúszó békák bőrmirigyeiből nyerik Dél-Amerikában, pontosabban Kolumbiában.
– És ezekre ráillenek a szóban forgó titokzatos toxin jellemzői?
– Erről több tanulmányt kell még elolvasnom, hogy biztos legyek benne – ismerte el Seibert. – De amennyire vissza tudok emlékezni, rájuk illenek. Ezeket ugyanúgy fedezték fel, mint a kuráre mérget. A dél-amerikai indiánok apróra vágják a békákat, és a leszűrt méreggel kenik be dárdáik hegyét. Lehet, hogy erről van szó? Egy ilyen kolumbiai indián a harci ösvényre lépett – mondta nevetve Seibert.
– Tudna adni néhány szakcikket? – érdeklődött Jeffrey. – Magam is szeretnék olvasni valamit erről a témáról.
– Természetesen – mondta Seibert. Elindult az irattartó szekrények felé, aztán hirtelen megállt és megfordult. – Ennek a beszélgetésnek a nyomán eszembe jutott, miként lehetne végrehajtani a tökéletes gyilkosságot. Ha választanom kellene, hogy mit tegyek egy helyi érzéstelenítő szerbe, akkor a gömbhalak mérgét, a tetrodotoxint használnám. Minthogy látszólag ugyanaz a hatása, mint a helyi érzéstelenítésnek, soha nem fogna gyanút senki. Maga átmeneti paraszimpatikus tünetekről beszélt. Tetrodotoxinnal ezek sem jelentkeznének.
– De elfelejt valamit – akadékoskodott Jeffrey. – Úgy tudom, hogy a tetrodotoxin hatása nem visszafordíthatatlan. Megbénítja a légzőrendszert, ami az érzéstelenítés során nem sok vizet zavar. A beteget rá lehet kapcsolni a lélegeztetőgépre.
Seibert bosszúsan csettintett az ujjaival. – Igaza van. Elfeledkeztem erről. Nemcsak a sejtek működését kell gátolni, hanem el is kell pusztítani őket.
Seibert újból elindult az iratszekrény felé, és kihúzta a legfelső fiókot. – Na, hova a pokolba raktam azokat a cikkeket? – morogta.
Néhány percig idegesen lapozgatott az iratok között. – Végre megvan – húzott ki diadalmasan a fiókból egy dossziét. – A békák címszó alá soroltam. Tiszta idióta vagyok. A dossziéban különféle folyóiratcikkek másolatai sorakoztak. Némelyik olyan közismert lapból való volt, mint amilyen a Science, más cikkek szűk körben ismert szaklapokban jelentek meg, mint amilyen például az Advunces in Cytopharmacotogy. Néhány percig mind a ketten csöndben ültek, mialatt átlapozták a különféle cikkmásolatokat.
– Árulja el, hogyan gyűjtötte ezeket össze! – kérdezte leplezetlen csodálattal Jeffrey.
– Az én szakmámban minden érdekes, ami halált okoz – magyarázta Seibert. – Különösen olyasmi, ami annyira hatásos, mint ezek a toxinok. És hogyan tudna ellenállni ilyen neveknek, mint például ez: bistrionicotoxin. – Seibert odadugott egy cikket Jeffrey orra alá. Jeffrey átvette, és olvasni kezdte a tartalmi összefoglalót.
– Ez aztán a papedli! – kiáltott fel Seibert, miközben felkapott egy cikket és a másik kezével rácsapott. – Ez az egyik legmérgezőbb anyag, amit csak ismerek, a batrachatoxin.
– Hadd nézzem! – nyúlt utána Jeffrey. Emlékezett erre a mulatságos névre. Chris méregtani szakkönyvében, a toxinok fejezetben olvasott róla. Jeffrey elvette a cikket, és átfutotta az összefoglalót. Ígéretesnek tűnt. Ahogyan Seibert feltételezte, az idegsejtek közötti kapcsolódási pontokon depolarizáló szerepet játszik. És azt is írták róla, hogy kiterjedt mikroszerkezeti elváltozásokat okoz, az idegi, és az izomsejtekben.
Felnézve az olvasásból, Jeffrey odatartotta a cikket Seibert elé. – Istentelenül hatásos szer. A szteroid alkaloidok közé tartozik, ami azt jelenti, hogy könnyen el tud rejtőzni egy sejt lipidjei és szteroidjai között. Egy izomszövet-kivonat talán még jobb is lenne, mint egy szérum, minthogy ez a toxin a motoros idegrostvégződésekre hat. Talán csak úgy lehet megtalálni egy batrachotoxinhoz hasonló valamit, ha az ember kitalálja, hogyan lehet koncentrálni a testszövet egy darabkájában.
– És hogyan csinálná ezt meg?
– Minthogy szteroidról van szó, a máj dolgozza fel és az epébe üríti – magyarázta Seibert. – Így az epeváladék alkalmas lehet a vizsgálatra, leszámítva egy kis problémát.
– És mi lenne az?
– Ez az anyag olyan gyorsan öl, hogy a májnak a legparányibb esélye sincs a feldolgozására.
– De van egy eset, amikor a beteg nem halt meg olyan gyorsan, mint a többiek – vágta rá Jeffrey, és Henry Noble-ra gondolt. – Nyilván kisebb adagot kapott, mert még egy hétig élt. Gondolja, hogy ez segítene?
– Ha feltételezésekbe kell bocsátkoznom, azt mondanám, hogy igen – erősítette meg Seibert. – A szervezet bármely részéhez képest minden valószínűség szerint az epében marad meg a legnagyobb koncentrációban ez az anyag,
– A beteg csaknem két évvel ezelőtt halt meg. Ezek szerint már semmi esély sincs rá, hogy a testfolyadékaiból valamit még őriznének.
Warren megrázta a fejét. – Semmi esély. Így is alig férnek el a minták a fagyasztóinkban, meg a mélyhűtőinkben.
– Nem lehetne hozzájutni az epéhez olyan módon, hogy kihantolják a holttestet? – kérdezte reménykedve Jeffrey.
– Talán igen – tűnődött Seibert. – Ez a bomlás mértékétől függ. Ha a test megfelelő állapotban van, tehát például hűvös helyen, és jó légszigeteléssel temették el, akkor nincs kizárva a siker. De kihantolni egy holttestet, nem éppen a legkönnyebb játék. Engedélyt kell szerezni, és ez nem sétagalopp. Bírósági határozat kell hozzá, vagy a legközelebbi hozzátartozó engedélye. Elképzelheti, hogy sem a bíróság, sem a rokonok nem örülnek ennek.
Jeffrey az órájára nézett. Már délután két óra felé járt. Felmutatta a cikket, amit a kezében tartott. – Kölcsönkaphatnám? – kérdezte.
– Természetesen, ha visszahozza – mosolygott Seibert. – És majd felhívom, hogy mi az eredménye a Karen Hodgestől és Patty Owentől származó szérumok méregtani vizsgálatának. Csak éppen a maga nevét nem tudom.
– Bocsánat, a nevem Peter Webber, de nem könnyű megtalálni a kórházban. Egyszerűbb lesz, ha én jelentkezem – óvatoskodott Jeffrey. – Mikor lenne a legalkalmasabb?
– Jó lesz holnap? Ha a segítségünket kéri, a hét végén is dolgozunk. Majd meglátom, hogyan tudom siettetni a dolgokat, mivel annyira érdekli az ügy.

A halottasházat elhagyva, Jeffreynek egészen a Boston City Kórházig kellett sétálnia, hogy taxit fogjon. Amint beszállt a kocsiba, odaszólt a sofőrnek, hogy a St. Josephsbe vigye. Úgy akarta beosztani az idejét, hogy lehetőleg együtt mehessen haza Kellyvel. Mint főnővérnek, neki külön parkolóhelye volt a kórház előtt.
A kocsiban Jeffreynek sikerült átfutnia a batrachotoxinról szóló cikket. Nem volt könnyű olvasmány, mert tele volt szakkifejezésekkel. De annyit megtudott belőle, hogy a toxin határozottan visszafordíthatatlan károsodást okoz az ideg- és izomsejtekben. S noha nem mondta ki pontosan, hogy nyáladzást, könnyezést és szűk pupillákat okoz, a leírásból erre lehetett következtetni. Az viszont kiderült, hogy a toxin a paraszimpatikus idegrendszert serkenti és izom-összehúzódásokat okoz. A St. Joe's Kórházban Jeffrey a szokásos helyen, az intenzív osztály nővérszobájában találta Kellyt. Éppen új beteget vettek fel nemrég, és most volt a műszakváltás is.
– Csak egy másodpercem van – üdvözölte Kelly. – De ezt elfelejtettem odaadni neked. – Átnyújtotta Jeffreynek a St. Josephs Kórház borítékját.
– Mi ez? – csodálkozott a férfi, miközben Kelly már rohanni akart a munkája után.
– A jegyzék a Valley Kórházból. Megint Hart intézte el. Faxon küldte át ma délután. Ezúttal már kissé kíváncsi volt.
– És mit mondtál neki?
– Megmondtam az igazat – válaszolta Kelly –, hogy van valami Chris esetével kapcsolatban, ami engem még mindig zavar. De Jeffrey most nem tudok veled beszélni. Menj a hátsó szobába! Néhány perc múlva lejár a munkaidőm.
Jeffrey hátrament a keskeny szobába, és leült. Az intenzív osztály nyüzsgésével ellentétben, itt a csendet csak a kis hűtőszekrény motorjának zümmögése, és a mindenütt jelenlevő kávéfőző duruzsolása törte meg. Jeffrey kinyitotta a borítékot, és kivette a faxot.
Két különálló köteget tartott a kezében. Az egyik azoknak az orvosoknak a jegyzéke volt, akik parkolóhelyet kaptak a kórház előtt 1987-ben, ezek a nevek osztályok szerint voltak csoportosítva. A másik egy fizetési lista volt, ugyanabból az évből, a kórház összes alkalmazottjáról.
Jeffrey izgatottan vette elő a saját névjegyzékét arról a harmincnégy orvosról, aki bejáratos volt mind a Memorial, mind a St. Josephs Kórházba. A neveket egyeztetve, Jeffreynek sikerült leszűkítenie a harmincnégy tagú listát hat névre. A hat közül az egyik dr. Nancy Bennett volt, aki a Valley Kórház aneszteziológiai részlegében dolgozott. Ebben a pillanatban ő vált Jeffrey első számú gyanúsítottjává. Most már csak a Commonwealth Kórházból és a Suffolk Generalból kellene ugyanilyen jegyzéket szerezni. Meg volt győződve róla, hogy ezeknek az alapján még szűkebbre tudná vonni a kört. Tulajdonképpen abban reménykedett, hogy egyetlen személyhez jut el.
Kinyílt az intenzív osztályra vezető ajtó, és Kelly lépett be. Ugyanolyan fáradtnak látszott, amilyennek Jeffrey érezte magát. Átment a szobába, fogott egy széket, és leült Jeffrey mellé.
– Micsoda nap! – sóhajtotta. – Öt betegfelvétel egyedül a mi műszakunkban.
– Van egy biztató hírem – mondta Jeffrey élénken. – A Valley Kórház orvosi jegyzéke alapján most már csak hat doktorunk van. Azt kellene kitalálnunk, hogyan tudnánk ezeket a listákat megszerezni a másik két kórházból.
– Nem hiszem, hogy ebben tudok segíteni – ingatta a fejét Kelly. – Egy árva lelket sem ismerek, sem a Commonwealthben, sem a Suffolkban.
– És mi lenne, ha egyszerűen besétálnál és keresnéd a nővérirodát?
– Várj egy pillanatig! – mondta hirtelen Kelly. – Amy a Suffolk Kórházban dolgozott, az ottani intenzív osztályon.
– Ki ez az Amy?
– Az egyik ápolónővérünk. Megnézem, elment-e már. – Kelly felugrott a székről, és újból eltűnt az intenzív osztályon.
Jeffrey szeme visszakalandozott a hat orvosból álló listára, aztán végigfutott a harmincnégy névből álló jegyzéken. Biztató haladás, semmi kétség. A hat már sokkal elfogadhatóbb szám a nyomozás megkezdéséhez. Aztán észrevette a két nevet, amelyet feljegyzett az orvosi lista mellé. Elfeledkezett az ellátó személyzetről. A Valley Kórház alkalmazottainak jegyzékét végigbogarászva Mauren Gallop nevét kereste. Amint várta, nem volt köztük. Ezután Trent Hardingot ellenőrizte. Legnagyobb csodálkozására rajta volt a névjegyzéken. Ott dolgozott 1987-ben az ápolók között!
Jeffreynek felgyorsult a szívverése. Ez a név szinte kiabált a jegyzékről. Trent Harding dolgozott a Valley kórházban, a Memorialban és a St. Josephsben.
Nyugalom, csillapította magát Jeffrey, amint egyre izgatottabb lett. Ez biztosan csak véletlen egybeesés. De ez aztán pokoli egybeesés, és sokkal kevésbé lehet megmagyarázni, mint az orvosok nevét, akik több kórházba bejáratosak.
Kinyílt az intenzív osztály ajtaja, és megint Kelly tűnt fel. Ledobta magát a székére, miközben egyetlen mozdulattal félresimította a haját az arcából. – Már nem találtam itt – mondta bosszúsan. – De amikor holnap találkozom vele, megkérdezem tőle.
– Nem biztos, hogy szükség lesz rá – pillantott titokzatosan rá Jeffrey. – Nézd, mit találtam! – Odatette a Valley alkalmazottainak jegyzékét a nő elé, és rámutatott Trent Harding nevére. – Ez a fickó mind a három kórházban dolgozott a kritikus időszakokban. Tudom, hogy ez gyenge bizonyíték, de nehéz elhinni, hogy puszta véletlenségből tartózkodott a három kórházban mindig a megfelelő időben.
– És most itt dolgozik a St. Josephsben?
– Legalábbis a jegyzék szerint, amit te hoztál.
– És azt tudod, hogy a kórházon belül hol?
– Nem tudom pontosan, csak az osztályt – mondta Jeffrey. – Ugyanabban a részlegben dolgozik, mint te, és ápoló.
Kellynek elakadt a lélegzete. – Nem! – kiáltotta kétségbeesetten.
– Pedig a lista ezt mutatja. Ismered a pasast?
Kelly megrázta a fejét. – Még a nevét sem hallottam eddig. De végtére is, nem ismerhetek mindenkit.
– Meg kell találnunk, hol dolgozik – mondta elszántan Jeffrey.
– Elmegyek Polly Amsdorfhoz – ugrott fel Kelly.
Jeffrey megfogta a karját. – Várj egy kicsit! Óvatosnak kell lennünk! Nem akarom, hogy Polly Arnsdorf megijessze ezt a fickót! Emlékezz rá, hogy nincs bizonyítékunk! Eddig minden csak közvetett bizonyítéknak számít. Ha ez a Harding-féle alak megsejti, hogy a nyomában vagyunk, könnyen kereket oldhat, és ezt akarjuk a legkevésbé. Azonkívül nem is használhatom a valódi nevemet. A főnővér biztos rájönne, ki vagyok.
– De ha Harding a gyilkos nem hagyhatjuk, hogy itt mászkáljon szabadon a kórházban.
– Az aneszteziológiai balesetek között általában nyolc vagy több hónap telik el – magyarázta Jeffrey. – Néhány nap ide vagy oda, most nem számít.
– Mit tudtál meg Gailról? – kérdezte Kelly.
– Még nincs tisztázva, mi okozta a halálát.
– De céloztál arra… – kezdte Kelly.
– Azt mondtam, hogy gyanakszom – vágott közbe Jeffrey. – Nyugodj meg! Te jobban ki vagy merülve, mint én. Emlékezz rá, csak annyit tudunk biztosan, hogy ez a Harding nevű fickó mind a három kórházban dolgozott abban az időben, amikor a tragédiák bekövetkeztek. Sokkal többet kell tudnunk ahhoz, hogy rátegyük a kezünket. És az is előfordulhat, hogy tévedtünk. Nem azt mondom, hogy ne beszéljünk Pollyval, csak ki kell dolgozni a mesénket! Ez minden.
– Jól van – sóhajtott Kelly. – Hogyan mutassalak be?
– Eddig mindig a Webber nevet használtam, de attól tartok a keresztnévvel nem voltam mindig következetes. Hívjál dr. Justin Webbernek. És ami ezt a Hardingot illeti, mondjuk azt, hogy az alkalmassága érdekel bennünket.
Együtt mentek le, és sétáltak be a munkaügyi irodába. Amikor megérkeztek Polly Arnsdorf irodájának titkárságára, megtudták, hogy a főnővér épp egy hosszan tartó távolsági telefont bonyolít le. Ott ültek addig, amíg nem fogadta őket. Az irodában látott nyüzsgés alapján könnyen el lehetett képzelni, mennyire elfoglalt.
Amikor végül bemehettek hozzá, Kelly a tervnek megfelelően úgy mutatta be Jeffreyt, mint dr. Justin Webbert.
– És mit tehetek önökért? – kérdezte Polly. A hangja barátságos, de határozott volt.
Kelly rápillantott Jeffreyre, aztán belekezdett. – Szeretnénk néhány dolgot megtudni az egyik itteni ápolóról – mondta – A neve Trent Harding.
Polly bólintott és várt. Amikor Kelly nem folytatta, megszólalt. – És mit szeretnének tudni róla?
– Először is kíváncsiak vagyunk rá, hogy a kórházban pontosan hol dolgozik? – kérdezte Jeffrey.
– Dolgozott – javította ki Polly. – Mr. Harding tegnap kilépett.
Jeffrey hirtelen tompa fáradtságot érzett. Nem, ez nem lehet igaz, gondolta. Nem csúszhat ki a kezük közül, amikor már ennyire a közelébe kerültünk. Azt mindenesetre el kellett ismerni, hogy ha Harding a legutolsó aneszteziológiai baleset után rögtön távozott, ez újabb közvetett terhelő bizonyíték az eddigi adatok mellett.
– Akkor a kórházban hol dolgozott? – kérdezte Jeffrey.
– A műtőrészlegben – válaszolta Polly. Tekintete ide-oda járt Jeffrey és Kelly között. Az ösztöne azt súgta, hogy valami sokkal komolyabb dologról van szó.
– Melyik műszakban? – folytatta az érdeklődést Kelly.
– Az első hónapban délutános volt. De aztán átkérte magát a nappali műszakra. Ott is volt egészen tegnapig.
– Meglepetésként hatott a távozása? – kérdezte Jeffrey.
– Nem egészen – mondta Polly. – Ha nem lenne olyan nagy a nővérhiány, akkor már korábban felkértem volna rá, hogy hagyja el a kórházat. Az előírások betartásával kapcsolatban mindig összeütközései voltak a főnővérekkel, nemcsak itt, hanem a többi intézményeknél is, ahol eddig dolgozott. Mrs. Raleigh már torkig volt vele. Mindig Harding magyarázta el neki, hogyan kellene a műtőrészleget vezetnie. De férfi ápolóként valóban kiváló volt, s rendkívül intelligens, ezt el kell ismernem.
– Mik voltak a férfi korábbi munkahelyei? – tudakolta Jeffrey.
– Jórészt a bostoni kórházakban dolgozott. Azt hiszem, az egyetlen vezető kórház, ahol még nem fordult meg, a Boston City.
– Alkalmazásban volt a Commonwealthnél és a Suffolk Generalnál is? – kérdezte Jeffrey.
Polly bólintott. – Legjobb tudomásom szerint igen.
Jeffrey alig tudta türtőztetni magát. – Meg lehetne nézni a személyi lapját?
– Ezt nem engedhetem meg – jelentette ki Polly. – A személyi lapjaink bizalmasak.
Jeffrey bólintott. Nem is várt mást. – És egy fotó? Elég lenne, ha láthatnánk róla egy fényképet.
Polly kiszólt a házi telefonon a titkárának, hogy szerezzen egy fotót Trent Hardingról, aztán megkérdezte. – Megtudhatnám, miért érdekli önöket ennyire Mr. Harding?
Jeffrey és Kelly egyszerre kezdett beszélni. Aztán Jeffrey intett a fejével a nőnek, hogy folytassa. – Felmerült néhány kérdés a megbízhatóságával és az alkalmazhatóságával kapcsolatban – magyarázta Kelly.
– Ebből a szempontból nem mondhatnék rá semmi rosszat – mosolygott Polly, amint a titkára belépett a fényképpel. Elvette tőle és átnyújtotta Jeffreynek. Kelly odahajolt, hogy ő is láthassa.
Jeffrey számtalanszor látta ezt a férfit a Memorial műtőjében. Felismerte meghökkentően szőke frizuráját és mokány alakját. Jeffrey sohasem beszélt vele, legalábbis nem emlékezett rá, de úgy élt benne a férfi képe, mint aki tisztességtudó és lelkiismeretes. Egyáltalán nem nézett ki gyilkosnak. Úgy festett, mint egy átlagos amerikai. Mint mondjuk, egy baseball-játékos az egyik texasi főiskola csapatából.
A fotóról fölpillantva Jeffrey megkérdezte. – Tud valamit esetleg a férfi terveiről?
– Óh, igen – mondta utálkozó hangsúllyal Polly. – Mr. Harding nagyon határozott volt. Kijelentette, hogy a Boston City Kórháznál szándékozik jelentkezni, mert akadémiai szintű munkában akar részt venni.
– Még valami – hadarta Jeffrey. – Meg tudná adni nekünk Trent Harding címét és telefonszámát?
– Azt hiszem, ennek nincs akadálya. Biztosan a telefonkönyvben is benne van. – Polly elővett egy darab papírt, meg egy ceruzát. Átnyúlt az asztalon, elvette Trent Harding fotóját Kellytől, megfordította, aztán a kép hátáról lemásolta az adatokat és átadta a papírt Jeffreynek.
Jeffrey megköszönte, hogy Polly időt szakított a beszélgetésre. Kelly szintén hálálkodott. Aztán együtt távoztak a hivatalból. A kórház főbejáratán kilépve, Kelly kocsijához sétáltak.
– Ez már valami! – szólalt meg Jeffrey izgatottan, amikor hallótávolságon kívül értek. – Trent Harding lehet a gyilkos!
– Én is azt hiszem – jelentette ki Kelly. Odaértek a kocsihoz, és egymásra néztek a tető fölött. Kellynek még ki kellett nyitnia a kocsiajtót. – Azt hiszem, egyenesen a rendőrségre kellene mennünk. Meg kell állítanunk, mielőtt újból akcióba lép. Ez az ember biztosan ölt.
– Nem mehetünk a rendőrségre – mondta kedvetlenül Jeffrey. – És pontosan azért nem, amit legutoljára mondtam. Bármennyire meggyőzőnek véljük ezt az állítást, mégiscsak következtetésen alapul. Emlékezz, nincs bizonyíték! Egyetlenegy sem! Még azt is feltételezésnek tekintheti bárki, hogy a betegeket megmérgezték. Annyit elértem, hogy az igazságügyi orvos szakértő keresni fog egy toxint, de ennek az elkülönítésére nincsenek valami jó kilátások. A méregtani vizsgálatoknak is megvannak a korlátai.
– De megborzongok attól a gondolattól, hogy ilyen alak szabadon jár-kel a városban – mondta Kelly.
– Hohó! Én is egyetértek ezzel. De a helyzet az, hogy most még a hatóságok sem tudnának tenni semmit, ha hinnének is nekünk. És a fickó pillanatnyilag nem is dolgozik a kórházban.
Kelly nyugtalanul nyitotta ki a kocsi ajtaját. Mind a ketten beszálltak.
– Bizonyítékra lenne szükségünk – magyarázta Jeffrey. – Először afelől kellene biztosnak lennünk, hogy a pasas még a városban van. – És erről hogy tudunk meggyőződni? – nézett rá Kelly.
Jeffrey széthajtogatta a noteszlapot, amit Pollytól kapott.
– Odahajtunk a lakásához és megnézzük, ott lakik-e még.
– De ugye, nem próbálsz meg beszélni vele? – kérdezte Kelly aggódva.
– Még nem – nyugtatta meg Jeffrey. – Bár valószínűleg erre is sor kerül nemsokára. Menjünk! A cím: Garden utca, a Beacon Hillen.
Kelly engedelmeskedett, mint a taxisofőr, noha egyáltalán nem volt ínyére, hogy bárhová is odamenjenek, ahol ennek a gonosztevőnek a közelébe kerülnek. Bizonyíték ide vagy oda, ő már meg volt győződve Harding bűnösségéről. Máskülönben mivel magyarázható, hogy mindig éppen abban a kórházban volt, ahol a tragédia történt?
Kelly végighajtott a Storrow műúton, aztán befordult jobbra a Revere utcába, amely egyenesen a Beacon Hillre vezetett. A Garden utcánál a Cambridge utca irányába fordultak. Egyikük sem beszélt, amíg meg nem érkeztek az adott címre. Kelly leparkolt a járdánál álló kocsik sora mellett. Behúzta a kéziféket is, mert az utca nagyon meredek volt.
Jeffrey, áthajolva Kelly öle fölött, fölnézett az épületre. A szomszédos házakkal ellentétben, ez nem vörös, hanem sárga téglából épült, de a többihez hasonlóan négyemeletes lakóház volt. Az utca meredeksége miatt a lapos tetejű épületek, mint óriási lépcsőfokok sorakoztak egymás mellett. Trent épületét látványos mellvéd koszorúzta, amelynek rézborítása a nedves időjárás miatt már barátságos zöld patinát kapott. Kellemes látvány lett volna, ha a tető jobb sarkánál a rézlemez nincs fölhasadva és nem lóg alá egy hosszú darab belőle. A bejárati ajtó, a tűzlépcső és a számtalan díszítés, mind tatarozásra szorult volna. A többihez hasonlóan, ez az épület is lerobbant állapotban volt.
– Nem valami előkelő környék – jegyezte meg Kelly. Az utca tele volt szeméttel. A túloldalon parkoló kocsik meglehetősen lerobbant állapotban voltak, kivéve egyet, egy vörös Corvette-et.
– Mindjárt jövök – súgta Jeffrey, amint az ajtó felé nyúlt, hogy kinyissa.
Kelly megragadta a karját. – Biztos vagy benne, hogy ezt kell tenned?
– Van jobb ötleted? – kérdezett vissza Jeffrey. – Máskülönben csak az előcsarnokba megyek be, hogy megnézzem, rajta van-e a lakók névjegyzékén. Aztán máris jövök vissza.
Kelly aggodalma egy pillanatra elbizonytalanította Jeffreyt. Megállt az utcán, és azon tűnődött, helyesen cselekszik-e. De meg kellett bizonyosodnia arról, hogy Harding még Bostonban van. Összeszorított fogakkal átvágott a parkoló kocsik között, és megpróbálta kinyitni a sárga épület külső ajtaját. Ez egy kis előcsarnokba vezetett.
Jeffrey belépett. Az épület belülről még lehangolóbb volt. Piszkos körte lógott le egy szál vezetéken a mennyezetről. A belső ajtót valamikor bizonyára feszítővassal törték fel, és a nyomok azóta is ott éktelenkedtek. Az előcsarnok sarkában felhasadt műanyag szemeteszsák hevert. A résen át kiömlő szemét elviselhetetlen szagot árasztott.
A kaputelefonon hat lakás volt feltüntetve. Jeffrey ebből arra következtetett, hogy szintenként egy lakás van, beleértve a földszintet és az alagsort is. Trent Harding a névsor tetején szerepelt. Ugyancsak az ő neve volt az egyik postaládán is. Jeffrey látta, hogy valamennyi rekesznek a zárját feltörték. Odanyúlt, s fel akarta nyitni Harding postarekeszét, mert kíváncsi volt, van-e benne levél. Abban a pillanatban, ahogy a keze érintette a postaládát, kitárult a lépcsőházba vezető belső ajtó.
Jeffrey szemtől szembe találta magát Trent Hardinggal. Már nem emlékezett rá, hogy a férfi valóságos izomkolosszus. Valami brutalitás is sugárzott belőle, amit Jeffrey sosem vett észre, amikor még a Memorial műtőrészlegében látta. Vastag szemöldöke alatt hideg kék szeme mélyen ült az arcában. Harding arcán forradás is volt, amiről Jeffrey már megfeledkezett, és ezt a fényképen sem lehetett látni.
Jeffrey a másodperc törtrészével hamarabb húzta vissza a kezét a postaládától, mintsem Harding megláthatta volna. Először megrémült, hogy Harding fel fogja ismerni. De a férfi mogorván haladt el Jeffrey mellett, anélkül, hogy megtorpant volna.
Jeffrey mély lélegzetet vett. Kis időre a falhoz kellett támaszkodnia a postaládák mellett, hogy levegőhöz jusson. A rövid, váratlan találkozás teljesen kikészítette az idegeit. De legalább teljesítette a feladatot, amiért idejött. Megtudta, hogy Trent Harding nem hagyta el a várost. Távozott ugyan a St. Joe'sból, de itt van Bostonban.
Az épületből távozva, Jeffrey belépett a parkoló kocsik közé, aztán visszamászott Kelly kocsijába. Kelly izgatottan fogadta.
– A fickó éppen most jött ki az épületből! Tudtam, hogy nem szabadna bemenned. Tudtam!
– Nem történt semmi – nyugtatta meg Jeffrey. – És legalább annyit már tudunk, hogy nem lógott meg a városból. De annyi szent, hogy megdöbbentett. Ha nem is bizonyosan ő a gyilkos, közelebbről megnézve ugyancsak ijesztő figura. Van egy vágás a szeme alatt, ami nem látszott a fotón. És kegyetlen vadság van a tekintetében.
– Ha beletett valamit az érzéstelenítőszerbe, biztosan őrült – szögezte le Kelly, miközben előrenyúlt és beindította a kocsit.
Jeffrey áthajolt hozzá és a karjára tette a kezét. – Várj – mondta.
– Miért?
– Csak egy pillanat! – Jeffrey újból kiugrott a kocsiból és felkocogott a Revere utca sarkáig. Amint végigpillantott rajta, még láthatta Harding távolodó alakját.
Rögtön visszaügetett Kellyhez, de ahelyett, hogy beszállt volna a kocsiba, feltűnt a vezetőülés melletti ablaknál.
– Ez túlságosan jó alkalom, hogy elszalasszuk – mondta nyomatékosan.
– Mire gondolsz? – Bármit forgatott is a férfi a fejében, Kelly bizonyosra vette, hogy nem fog lelkesedni érte.
– Trent épületében a csarnok belső ajtaja nyitva van. Arra gondoltam, hogy egy pillanatra körülnézek a lakásában. Lehet, hogy találok valamit, ami alátámasztja a gyanúnkat.
– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet – ellenkezett Kelly. – Különben is. Hogyan jutsz be a lakásába?
Jeffrey felmutatott a tetőre. Kelly a nyakát nyújtogatta. – Látod azt az ablakot a tűzlépcső mellett, a legfelső emeleten? Nyitva van. Trent Harding a legfelső emeleten lakik. Fel tudok mászni a tetőre, onnan lemászom a tűzlépcsőn és már bent vagyok.
– Szerintem el kellene tűnnünk innen – makacskodott Kelly.
– Néhány perccel ezelőtt még te voltál az, aki azért aggódott, mert a fickó szabadon mászkál – mondta Jeffrey. – Ha megszerezhetjük a bizonyítékot a lebuktatásához, ez nem éri meg a kockázatot? Nem hiszem, hogy elszalaszthatunk egy ilyen lehetőséget.
– És mi van akkor, ha Mr. izompacsirta visszatér, mialatt te bent vagy? Puszta kézzel darabokra szaggat.
– Majd sietek – erősködött Jeffrey. – De ha mégis bekövetkezik az a valószínűtlen eset, hogy visszajön, mialatt én még bent vagyok, akkor csak hagyd, hogy bemenjen. Várjál öt másodpercig, aztán gyere be és nyomd meg a kaputelefon jelzőgombját. Minden név mellett van egy gomb. Ha meghallom a zümmögőt, akkor az ablakon át, a tetőn távozom.
– Ebből baj lesz – csóválta a fejét Kelly.
– Nem lesz semmi baj! – nyugtatta meg Jeffrey. – Bízzál bennem!
Meg sem várva Kelly beleegyezését vagy tiltakozását, Jeffrey megveregette a nő karját, és visszament az épületbe. Belépett az előcsarnokba, és kitárta a belső ajtót. Jobb kéz felől keskeny lépcső vezetett fel. Minden lépcsőfordulóban egyetlen csupasz körte világított. Jeffrey a korláton áthajolva homályos tetőablakot pillantott meg fent. Gyorsan kapaszkodott fel a lépcsőkön. Mire elérte a tetőajtót, teljesen kifulladt. Kicsit vesződnie kellett vele, de végül sikerült kinyitnia.
A lapos tetőt kátránypapír és kavics borította. A dombon mögötte álló épülettől körülbelül százhúsz centiméter magas párkány választotta el. Azon túl a következő párkány is ugyanilyen magas volt. Minden épületnek megvolt a maga padlásházikója, ahonnan ki lehetett menni a tetőre. Közülük több is láthatólag jó állapotban volt, mert többször átfestették. Némelyikükkel viszont nem törődtek, és nem egy ajtó még a sarkából is ki volt fordítva. Akadt olyan tető is, ahol néhány lefektetett deszkapallón penészes kerti bútorok árválkodtak.
Jeffrey odaóvakodott a tető széléhez, és az utcára lenézve meglátta Kelly kocsiját. Sosem rajongott a nagy magasságokért, így minden bátorságát össze kellett szednie, hogy kilépjen arra a fémrácsra, amely a tűzlépcsőre vezetett. A lába alatt a mélyben egyenesen a téglából rakott járdáig látott.
Óvatosan ereszkedett le a lépcsőkön addig a pihenőig, amely Trent ablaka alatt húzódott. Védtelennek érezte ma gát, és hirtelen attól kezdett félni, hátha figyeli valaki a szomszédból. Még csak az hiányzik, hogy kihívják a rendőrséget.
Egy kicsit veszkődött az ablakra illesztett szúnyoghálóval, mielőtt szabaddá tette az utat, hogy bemásszon. Amikor bejutott, megfordult és kihajolt az ablakon. Feltartott hüvelykujjával jelezte Kellynek, hogy minden rendben van. Aztán a szoba felé fordult.

Trent meglátta a Playgirl magazint az állványon. Már éppen odanyúlt, hogy belelapozzon és megnézze, mit szeretnek a lányok egy férfi testén, de aztán meggondolta magát. Ott állt a Charles utcai vegyeskereskedésben és tudta, hogy a bolt tulajdonosa a pultnál várakozik tőle balra. Trent nem akarta, hogy a férfinak bármiféle téves elképzelése támadjon, miért érdeklődik ő a Playgirl iránt. Helyette felkapott egy utazási magazint, amely egy San Franciscó-i vakáció történetét kínálta a címlapján.
Amint a pénztárablakhoz ért, Trent odalökte a magazint, és még egy Globe-ot is tett rá. Aztán kért még két karton füstszűrő nélküli Camelt, ezt szívta rendszeresen. Trentnek az volt az elve, hogy ha már mérgezi magát, akkor az jó erős cigaretta legyen.
Miután kifizette a csomagját, kilépett az utcára. Azon vívódott, hogy lesétál a Beacon Hill-i utazási irodába, és megérdeklődi, hogyan lehet San Franciscóba menni egy kis üdülésre. Két állás között volt elég ideje és egy rakás pénze. De lustának érezte magát. Inkább holnap megy be az utazási irodába. Megfordult tehát, átvágott az utcán és betért egy csemegeboltba. Valami kevés sört akart vásárolni.
Végül úgy döntött, inkább hazamegy, és szundít egyet. Így ma este sokáig fenn tud maradni. Arra gondolt, talán elmegy egy moziba, aztán majd körülnéz, talál-e valami hímringyót, akit alaposan helybenhagyhat.

Jeffrey ott állt a nappali szobában, és körbebámult, szoktatva magát a környezethez. Szemügyre vette a csiricsáré bútorokat, az üres sörösüvegeket, és a Harley-Davidson-szobaplakátot. Egyáltalán nem tudta, mit keressen vagy mit várjon, ez csak egyszerű felderítő expedíció volt. És noha Kelly kedvéért úgy tett, mintha a lakásba való behatolás gyerekjáték lenne, sokkal idegesebb volt a kelleténél. Nem tudott szabadulni attól a kényszerképzettől, hogy valamelyik szomszéd már felhívta a rendőrséget. Állandóan attól rettegett, hogy bármelyik pillanatban felsivítanak a távolból a rendőrségi szirénák.
Első dolga mindenesetre az volt, hogy gyorsan körüljárta az egész lakást. Jobbnak látta, ha megbizonyosodik róla, hogy senki nincs ott rajta kívül. Amikor megnyugodott, hogy egyedül van, visszaballagott a nappali szobába, és alaposabb kutatásba kezdett. A kávézóasztalon különféle botránylapokat látott néhány szadomazochista pornómagazin társaságában. Ott volt egy pár bilincs is, kulccsal az egyik zárban. A hálószobában a nappalival közös falon fából készült könyvespolc függött. Főként vegyészeti, élettani és ápolóknak szóló szakkönyvek voltak, de akadt itt néhány könyv a nácik emberirtó tevékenységéről is. A kanapé mellett egy üvegtartályban óriáskígyó hevert. Ez igazán jellemző, gondolta Jeffrey.
Az egyik fal mellett íróasztal állt, és a lakás többi részével ellentétben tökéletes rend uralkodott rajta. Különféle kézikönyvek sorakoztak katonás rendben a tetején, két bronzbagoly között. Egy telefonos üzenetrögzítő készülék is ott pihent.
Jeffrey odament az íróasztalhoz és kihúzta a középső fiókot. Ceruzák, papírlapok feküdtek benne, aztán egy csomag névjegykártya, egy betűrendes notesz és egy csekkfüzet. Belelapozott a noteszba, majd hirtelen ötlettel úgy döntött, hogy elteszi. Becsúsztatta a zsebébe. Ezután fölvette a csekkfüzetet és átlapozta. Meg volt lepve az egyenlegen. Több mint tízezer dollár volt Harding folyószámláján. A csekkfüzetet visszatette a helyére.
Lehajolt és kinyitotta az első oldalfiókot. Éppen húzta kifelé, amikor megszólalt a telefon, Jeffrey megdermedt. Néhány csengetés után működésbe lépett az üzenetrögzítő. Jeffrey összeszedte magát és folytatta a kutatást. A fiókban sárgásbarna dossziék feküdtek. Mindegyiken különböző témák voltak feltüntetve, mint például "Sebészeti asszisztencia", "Aneszteziológia ápolók számára" és így tovább. Jeffrey kezdett meginogni, hogy talán tévesen ítélte meg ezt az embert.
Miután a magnó elismételte a szokásos bejelentkező szöveget, a készülék újból kattant egyet, és Jeffrey meghallotta, amint a hívó fél üzenetet hagy Trentnek.
– Halló, Trent! Itt Matt beszél. Csak azért hívlak, hogy tudjad, mennyire elégedett vagyok. Egyszerűen fantasztikus vagy. Majd visszahívlak. Vigyázz magadra!
Jeffrey egy pillanatra eltűnődött, hogy ki ez a Matt, és miért annyira elégedett. Aztán bement a hálószobába. Az ágy vetetlen volt. A szoba többi bútorzatát mindössze egy éjjeliszekrény, egy komód és egy szék alkotta. A faliszekrény ajtaja nyitva volt. Jeffrey egy sor haditengerészeti ruhát látott, mindegyik ki volt vasalva, és bármelyiket fel lehetett volna venni azonnal. Jeffrey megtapogatta a ruhaanyagot. Kíváncsi volt, hogy Hardingnak mi szüksége van ezekre.
A komód tetején tévékészülék állt. Mellette vagy egy tucat pornókazetta hevert szanaszét, legtöbbje valamilyen szadomazochista témáról. A kazettákon megláncolt férfiak és nők hemzsegtek. Az ágy mellett, az éjjeliszekrényen zsebkönyv hevert, ezzel a címmel: Gestapo. A borítón drabális, szakállas férfi, náci egyenruhában egy megláncolt, meztelen szőke nő fölé hajolt.
Jeffrey kihúzta a komód legfelső fiókját, és egy marihuanával teli zacskót talált. Ezenkívül egy teljes női fehérneműkészlet feküdt a fiókban. Ez aztán az igazi selyemfiú, gondolta Jeffrey gúnyosan. A fehérnemű mellett Jeffrey megpillantott egy csomag polaroid felvételt. Trent Hardingról készültek a fotók. Valószínűleg saját magát fényképezte le. Az ágyán feküdt, félig vagy teljesen meztelenül. Néhány felvételen azokban a női fehérneműkben feszített, amelyek a fiókban hevertek. Jeffrey már éppen vissza akarta tenni a fotókat, amikor hirtelen meggondolta magát. Három képet kiválasztott a csomagból, és zsebre vágta. A többi fotót visszatette a helyére, és betolta a fiókot.
Kiballagott a fürdőszobába. Meggyújtotta a villanyt, odasétált a gyógyszeres szekrényhez, és kinyitotta az üvegajtót. A szokásos készlet volt aszpirinből, fertőtlenítőkből, kötszerekből és más effélékből. Semmi szokatlan, mint például egy Marcaine-ampulla.
A házipatika ajtaját becsukva, Jeffrey a hálószobán át kiballagott a konyhába. Aztán sorra kezdte nyitogatni a konyhaszekrényajtókat.

Kelly a kormánykeréken dobolt az ujjaival. Egy cseppet sem tetszett neki ez a várakozás. Egyáltalán nem akarta, hogy Jeffrey fölmenjen a lakásba. Idegesen tekingetett a nyitott, negyedik emeleti ablakra. Valami kék függöny lógott ki belőle és álmosan lebegett a szélben. A kopott szúnyogháló úgy állt a falnak támasztva, ahogy Jeffrey hagyta.
Kelly végignézett a Garden utcán. Lent, az utca végében jól lehetett látni, micsoda forgalom van a Cambridge utcában. Kelly megváltoztatta a helyzetét, és ránézett az órára a műszerfalon. Csaknem húsz perce volt már Jeffrey a lakásban. Mi az ördögöt csinálhat?
Képtelen volt így ülni még egy percig, ki akart szállni a kocsiból. Már félig kinyitotta az ajtót, és a lábát letette a földre, amikor észrevette Trent Hardingot. Hát visszajött! Még két kapuval volt feljebb a házuktól, és egyenesen a bejárati ajtó felé igyekezett. Semmi kétség, hazafelé tart.
Kelly ereiben megfagyott a vér. A férfi közeledett felé. Látta a tekintetét, amelyről Jeffrey is beszélt. Mint amikor a macska ugrásra készen, lapulva lesi az áldozatát. Kelly úgy érezte, hogy a férfi egyenesen rámered, de aztán látta, hogy Harding nem szakította meg lépteit. Megfogta az ajtót, gondtalan könnyedséggel fölrántotta, aztán eltűnt az előcsarnokban.
Beletelt néhány pillanat, amíg Kelly szabadulni tudott a bénultságból, amelyet a férfi megjelenése váltott ki. Őrült pánikban lökte ki a kocsiajtót, majd kiugrott az utcára, rohant az épület felé, és megragadta az ajtót, hogy azonnal felrántsa. De aztán mégsem tette. Nem tudhatta, hogy Trent mennyi idő alatt vág át az előcsarnokon. Még egy másodpercnyi habozás után résnyire nyitotta az ajtót, és bekukucskált. Amikor látta, hogy üres az előcsarnok, azonnal berontott, és lázasan kapkodva kezdte keresni Trent nevét a kaputelefon tábláján. Amikor megtalálta a legtetején, remegő mutatóujjával felnyúlva, megnyomta a gombot.
– Ez nem igaz! – sírta el magát Kelly. A félelem és a szorongás könnyei patakzottak a szeméből. A gomb meg sem moccant. Amikor közelebbről megvizsgálta, rájött, hogy a berregőt már réges-régen kikapcsolták. Az elvágott vezeték árván lógott ki a falból. A nyomógomb be volt szorulva. Ha nem vágták volna el a vezetéket, Harding szobájában állandóan berregett volna a hívásjelző. Kelly az öklével verte a kaputelefon tábláját. Valamit ki kellett találnia. Végiggondolta a lehetőségeket. Nem túl sok volt.
Kitörtetett a házból és az utca közepére rohant. Tölcsért csinált a kezéből, úgy kiáltott föl a nyitott ablak felé: – Jeffrey! – Nem volt semmi válasz. Ekkor még hangosabban kiabált, kétszer megismételve a férfi nevét.
Ha Jeffrey meghallotta is, ennek semmi jelét nem adta. Kelly kétségbe volt esve. Mit tehet még? Látta maga előtt, amint Harding megy fel a lépcsőn és pillanatokon belül ott áll a lakása ajtaja előtt. Kelly odarohant a kocsijához, beugrott, és rádőlt az autókürt nyomógombjára.

Jeffrey kiegyenesedett, és nyújtózott egyet. Már végigvizsgálta a konyhában a tálaló alatti konyhaszekrényeket, de nem bukkant semmi váratlanra, leszámítva egy meglehetősen népes csótánycsaládot. A távolból hallotta, amint egy autókürt szól kitartóan. Egy pillanatig eltűnődött, hogy mi baja lehet az illetőnek. Bármi volt is a gond, a sofőr ugyancsak konokul nyomta.
Jeffrey abban reménykedett, hogy ráakad valami terhelő bizonyítékra Trent lakásában, de eddig semmit sem talált. Mindössze annyit sikerült megállapítania, hogy furcsa és valószínűleg erőszakos egyéniséggel van dolga, aki nemi hovatartozását illetően elég komoly személyiségi zavarokkal küzd. De ettől még biztosan nem kellett olyan tömeggyilkossá válnia, aki helyi érzéstelenítőszerek ampulláival manipulál.
Jeffrey kezdte kihúzni a konyhai fiókokat. Itt sem volt semmi furcsaság, csak a szokásos evőeszközök, kések és üvegnyitók, meg egyéb konyhai kacatok. Aztán a mosogatóhoz ment, és kinyitotta az alatta levő ajtót. Egy szemetesvödör társaságában egy csomag gumírozott lábszárvédő, egy köteg régi újság és egy propánégő hevert.
Jeffrey kiemelte a propánégőt a szekrényből, és közelebbről is megvizsgálta. Jellegzetes házi barkácskészülék volt. A hordozható háromlábú állvány az oldalára volt hajtva. Jeffreynek rögtön az jutott az eszébe, hogy ezt az égőt használni lehet-e a Marcaine-ampullák hamisításához. Visszaemlékezett a saját ügyetlen kísérleteire, amelyeket Kelly tűzhelyénél folytatott. Egy ilyen propánégő lángjával sokkal pontosabban lehet irányítani a hőt. Noha, az égő könnyen használható ilyen célra, önmagában aligha bizonyítja, hogy Trent ezért tartja a mosogató alatt. Orvosi üvegampullák hamisításán kívül számtalan más dolgot is lehet még csinálni egy propánégővel.
Jeffrey szívverése hirtelen felgyorsult. A lépcsőház felől súlyos léptek zaja ütötte meg a fülét. Gyorsan visszatette a helyére a propánégőt, és bezárta a konyhai szekrényajtót. Aztán elindult a nappali szoba felé, hátha gyorsan kell távoznia. Nem hallotta ugyan a kaputelefon berregőjét, de jobbnak látta, ha felkészül arra a váratlan esetre, ha mégis betoppan Harding anélkül, hogy Kelly látta volna.
A zárba sikló kulcs hangjára megdermedt. A nyitott ablak hat méterre volt tőle, és az út a bejárati ajtó előtt vezetett el odáig. Jeffrey tudta, hogy nincs már ennyi ideje a menekülésre. Mindössze annyit tehetett, hogy hozzálapult a konyha falhoz és abban reménykedett, hogy észrevétlen marad.
Kalapáló szívvel hallotta az ajtó csapódását, a kávézóaztalra dobott képeslapok csattanó hangját, majd a szobán keresztülhaladó súlyos lépteket. Hamarosan dübörgő rockzene áradt szét a lakásban.
Jeffrey lázasan gondolkodott, hogy mit tegyen. A konyhai ablak a belső udvarra nézett. Ott nem volt tűzlépcső, így csak a négy emelet mélységbe ugorhatott volna le. Az egyetlen menekülési lehetőséget a szemben levő ablak jelentette, hacsak nem tudná rövidebb idő alatt elérni a bejárati ajtót. Jeffreynek azonban kétségei voltak. Ha oda is érne az ajtóhoz, ott van még a rengeteg biztonsági zár. Soha életében nem tudta ezeket elég gyorsan kinyitni. De valamit tennie kellett. Csak idő kérdése volt, hogy Trent észreveszi a hiányzó szúnyoghálót.
Amíg Jeffrey habozott, Trent újból meglepte, mert egyenesen mellette sétált el a hűtőszekrény felé. A kezében hatrekeszes söröskartont tartott.
Abban a tudatban, hogy néhány másodpercen belül lelepleződik, Jeffrey ezt a pillanatot használta fel, hogy kirohanjon az ajtón a nyitott ablak irányába.
A hirtelen mozgás meglepte Trentet, de csak egy pillanatra. Vadállati dühvel ledobta a sörösüvegeket, amelyek ezer darabra törtek a linóleumon, és Jeffrey után vetette magát.
Egyetlen cél lebegett Jeffrey előtt: kijutni az ablakon. Amint elérte, gyakorlatilag szinte átrepült rajta, miközben megütötte a csípőjét a párkányon. A tűzlépcső kovácsoltvas korlátját megragadva, igyekezett kihúzni a lábát a szobából, de nem volt elég gyors. Jeffrey jobb lábát térdnél kapta el Trent, és kezdte húzni visszafelé.
Hörögve és szuszogva küszködött a két férfi. Jeffrey azonban nem volt egy súlycsoportban Trenttel. Amikor érezte, hogy nemsokára visszarántják a lakásba, felhúzta szabadon maradt lábát, és teljes erővel mellbe rúgta Trentet.
A váratlan támadás hatására Trent szorítása meglazult. Egy második rúgással Jeffrey szabaddá tette magát. Lekecmergett a párkányról, és négykézláb kezdett fölfelé kúszni a tűzlépcsőn.
Trent kihajolt az ablakon, hogy lássa, merre menekül Jeffrey. Elébe akart vágni, ezért visszafordult a lakásba, hogy a lépcsőház felé rohanjon. Közben fölkapott egy szöghúzó kalapácsot, amely a könyvespolcon hevert.
Jeffrey soha életében nem kúszott még ilyen gyorsan. Amint elérte a tetőt, nem vesztegette az időt. Egyenesen a szomszéd ház falához rohant, és átugrott a tetejére. Odaszáguldott a padlásházikó bejáratához, és teljes erővel megrántotta az ajtót. Zárva volt! Amint a következő ház falához rohant, meghallotta, amint Trent házán a tetőre nyíló ajtó kivágódik és a falnak csapódik.
Amint Jeffrey odapillantott, még látta amint Trent egyenesen feléje kezd futni, az arcát elszánt düh torzítja el. Azt is látta, hogy kalapácsot markol a kezében. Jeffrey elérte a második padlásházikót, két épülettel följebb, Trentéhez képest. Megrántotta az ajtót. Legnagyobb megkönnyebbülésére ez kinyílt. Egy pillanat alatt beugrott, és berántotta maga mögött az ajtót. Csak a tolózárral bajlódott még, amely le volt törve. De talált egy kampót, az ajtófélfán pedig egy szemes csavart. A keze annyira remegett, hogy alig tudta beakasztani a kampót. Éppen a helyére illesztette, amikor Trent nekirobogott az ajtónak a túloldalról.
Trent őrült erővel rázta az ajtót, hogy lenyissa. Jeffrey rohanva visszavonult abban a reményben, hogy a kampó egy ideig kitart. Trent szabad folyást engedve dühének, olyan vadul rontott neki kalapácsával az ajtónak, hogy néhány ütés recsegve törte át a vékony deszkát. Jeffrey sarkon fordult, és lefelé menekült a lépcsőházban. Két emelettel lejjebb hallotta, amint a tetőajtó recsegve kitárul.
A harmadik lépcsőfordulónál Jeffrey a nagy sietségtől megbotlott. Ha nem kapta volna el a korlátot, felbukott volna. Szerencsére sikerült visszanyernie az egyensúlyát, és rohant tovább lefelé.
A földszintre érve, kicsörtetett az ajtókon át az utcára. Kelly ott állt a kocsija mellett.
– Gyerünk! – kiáltotta Jeffrey, amint bevágódott az autóba. Mialatt elhelyezkedett, Kelly már indította a kocsit. Ebben a pillanatban Harding is feltűnt, kezében a kalapáccsal. Kelly olyan repülő starttal indult, hogy a gumik végigradírozták az utcát. Közben tompa dobbanás hallatszott a kocsitetőn. Trent odavágta a kalapácsot.
Jeffrey kitámasztotta magát a műszerfalon, miközben Kelly végigrobogott a Garden utcán. A gumik panaszosan csikorogtak, amint befékezett a domb lábánál. Aztán megállás nélkül kanyarodott jobbra, a Cambridge utca forgatagába, és Boston belvárosa felé vette az irányt.
Egyikük sem beszélt, amíg meg nem kellett állniuk az egyik lámpánál, a New Chardon utcánál. Ekkor Kelly odafordult Jeffreyhez. Rettenetesen dühös volt. – "Nem lesz semmi baj! Bízzál bennem!" – idézte gúnyosan Jeffrey korábbi megnyugtató szavait. – Mondtam neked, hogy ne menj oda! – kiabálta.
– Arról volt szó, hogy megnyomod a jelzőgombot! – kiabálta vissza Jeffrey, még mindig levegő után kapkodva.
– Megpróbáltam – vágott vissza Kelly. – Ellenőrizted, hogy működik-e a nyomógomb? Természetesen nem. Túl sok lett volna ennyit kérni tőled? Hát tudd meg, a gomb be volt szorulva, így akár végezhetett is volna veled. Annál az idiótánál kalapács volt. Miért is hagytam, hogy odamenj! – zokogta Kelly, miközben nyitott tenyerével ütötte a homlokát.
A jelzőlámpa váltott. Elindultak. Jeffrey nem szólt egy szót sem. Mit mondhatott volna? Kellynek igaza volt. Talán nem kellett volna behatolnia Trent lakásába, de olyan eszményi lehetőség kínálkozott rá.
Még néhány mérföldön át hallgattak. Aztán Kelly megkérdezte. – Találtál legalább valamit, ami megérte ezt a szerencsejátékot?
Jeffrey megrázta a fejét. – Nemigen – mondta. – Legfeljebb egy propánégőt, de ezt aligha lehet bizonyítéknak tekinteni.
– Egyetlen méregfiola sem volt az asztalon? – kérdezte Kelly gúnyosan.
– Sajnos, nem – ismerte el Jeffrey, de kezdett kicsit dühbe jönni. Tudta, hogy Kellyt is fölkavarták az események, és minden oka megvolt, hogy ideges legyen, de úgy érezte, a nő kicsit messzire ment. Elvégre nem Kelly, hanem ő dugta a hurokba a nyakát.
– Azt hiszem, itt az ideje, hogy értesítsük a rendőrséget, akár van bizonyíték, akár nincs. Egy kalapácsos őrült nekem elég bizonyíték. A rendőrségnek kell odamennie annak a kriplinek a lakására, és nem neked.
– Nem! – kiáltotta Jeffrey, és ezúttal tényleg nagyon mérges volt. Nem akarta megint elölről kezdeni a vitát. De a mint fölemelte a hangját, azonnal meg is bánta. Kelly nem ezt érdemelte azok után, amiken az ő hibájából át kellett mennie. Jeffrey sóhajtott. Újból meg kellett magyaráznia: – A rendőrség még házkutatási parancsot sem tud kiadni puszta feltevés alapján.
Csendben hajtottak Kelly brookline-i háza felé. Amint a közelébe értek, Jeffrey megszólalt. – Sajnálom, hogy rád kiabáltam. Az a fickó nagyon megrémített. Rossz rágondolni, mit csinált volna velem, ha elkap.
– Az én idegeim is kicsit kikészültek – ismerte el Kelly. – Nagyon meg voltam rémülve, amikor láttam, hogy bemegy az épületbe, különösen azután, amikor rádöbbentem, hogy nem tudlak figyelmeztetni. Olyan tehetetlennek éreztem magam! Aztán amikor megláttalak birkózni a tűzlépcsőn, teljesen kétségbeestem. Hogy sikerült végül megszabadulnod?
– Szerencsével – mondta könnyedén Jeffrey, miközben most döbbent rá, milyen veszélyben forgott az élete. Borzongva próbálta elűzni azt a képet, ahogyan Trent rohan feléje kalapáccsal a kezében.
Amint befordultak Kelly utcájába, Jeffreynek eszébe jutott a másik veszedelem, Devlin. Arra gondolt, hogy átmászik a hátsó ülésre, de nem volt már rá ideje. Ehelyett annyira lecsúszott az ülésen, hogy a térde a műszerfalnak feszült.
Kelly a szeme sarkából figyelte. – Most mi van?
– Majdnem elfeledkeztem Devlinről – magyarázta Jeffrey, amint Kelly rágördült a kocsifelhajtóra. A nő bekapcsolta az önműködő garázsnyitót, és amint beállt a kocsival, ismét megnyomta a gombot. Az ajtó bezárult mögöttük.
– Már csak az hiányzik, hogy Devlin előugorjon valahonnan – mondta Jeffrey, amint kiszállt a kocsiból. Nem tudta eldönteni, kitől fél jobban, Trenttől, vagy Devlintől. Aztán együtt mentek be a házba.
– Mit szólnál egy kis herbateához? – javasolta Kelly. – Talán mindkettőnket meg fog nyugtatni kissé.
– Azt hiszem, inkább 10 mg Váliumra lenne szükségem intravénásan – sóhajtott Jeffrey. – De a teára szavazok. Most tényleg jól fog jönni. Talán kis konyakot is tehetnénk bele. Hátha segít.
Cipőit lerúgva Jeffrey kényelmesen belesüppedt a nappaliban álló kanapéba. Kelly vizet tett fel a tűzhelyre a teához.
– Valami más utat kellene választanunk, hogy kitaláljuk, Trent Harding-e a tettes vagy sem – mondta elgondolkodva Jeffrey. – Csak az a baj, hogy nincs sok időm. Devlin napokon belül meg fog találni. Sőt inkább előbb, mint később.
– Még mindig itt van a rendőrség – hozakodott elő megint Kelly. De mielőtt Jeffrey tiltakozni tudott volna, hozzátette, – Tudom, tudom. Nem mehetünk a rendőrségre, ezért meg azért. De ne felejtsd el, hogy te vagy a szökevény, és nem én. Talán engem meghallgatnának.
Jeffrey úgy tett, mintha nem is hallotta volna, amit Kelly mondott. Ha még most sem értette meg, nem fogja újból elmagyarázni neki az egészet. Amíg nincs valami kézzel fogható bizonyíték, teljesen nevetséges, hogy a hatósághoz forduljanak. Jeffrey ennél sokkal józanabb volt.
Feltette a lábát a kávézóasztalra, és kényelmesen befészkelte magát a kanapé sarkába. Még mindig remegett az átélt izgalmaktól. Úgy érezte, hogy a kalapácsot szorongató férfi képe egy életen át el fogja kísérni.
Jeffrey megpróbálta áttekinteni, hol is tart a nyomozással. Bár nem tudta bizonyítani, hogy szennyezett volt a Marcaine, az ösztöne azt súgta, hogy csak ez lehet az igazság. Nem volt más magyarázat a tünetek sorára, amelyek az összes érintett betegen jelentkeztek. Nem sok reményt fűzött ahhoz, hogy Seibert doktor talál valamit, de a beszélgetésük nyomán Jeffreyben megerősödött a feltevés, hogy valamiféle toxin, talán éppen batrachotoxin volt az ampullákba belekeverve. És sikerült dr. Seibert érdeklődését annyira felkeltenie, hogy ezt a mérget meg is keresse.
Jeffrey most már biztos volt benne, hogy Harding a gyilkos. Hiszen ugyanabban az öt kórházban dolgozott, ahol a balesetek történtek. Ez már több volt, mint egyszerű véletlen. De Jeffreynek biztosra kellett mennie. Ha mindez mégis csak a véletlenek játéka, akkor meg kell szereznie a hátralévő két kórház orvosainak és alkalmazottainak jegyzékét is, ennek az eldöntéséhez.
– Talán felhívhatnád – mondta Kelly a konyhából.
– Kicsodát? – kérdezte Jeffrey.
– Hardingot.
– Óh, persze! – mondta Jeffrey a szemeit forgatva. – És mit mondjak? Hé, Trent! Maga az a fickó, aki mérget tesz a Marcaine-ba?
– Ez sem ostobább ötlet, mint fölmenni a lakásába – feleselt Kelly, leemelve a teáskannát a tűzhelyről.
Jeffrey ránézett Kellyre, mert nem volt biztos benne, hogy komolyan beszél-e. A nő felhúzott szemöldökkel nézett vissza, mintha várná, hogy a férfi vitába szálljon vele. Jeffrey megfordult, és kibámult a kertbe. Képzeletben végigjátszott egy feltételezett telefonbeszélgetést Trent Hardinggal. Kelly javaslata végső soron nem is olyan butaság.
– Ezt nyilván nem kérdezheted meg tőle egyenesen – mondta Kelly, amint odaért a kanapéhoz a teával. – De kétértelmű megjegyzéseket tehetsz, és akkor kiderül, hogy belemegy-e a játékba.
Jeffrey bólintott. Bármennyire is nehezére esett elismernie, Kelly rátapintott valamire. – Találtam valamit a hálószobájában az egyik fiókban, aminek ezzel kapcsolatban jelentősége lehet – adta meg magát Jeffrey.
– És mi az?
– Egy csomó fura polaroid felvétel. Meztelen fotók.
– Kikről?
– Saját magáról. De voltak más holmik is a lakásában. Bilincsek, női fehérneműk, szadista pornókazetták. Ebből arra lehet következtetni, hogy Harding "ápolónővér" nemcsak tömeggyilkos, hanem szexuális és személyiségzavarai is vannak. Valami előérzettől vezetve, néhány Polaroid fényképet elhoztam. Talán fel tudjuk használni őket.
– Hogyan?
– Még nem tudom. De biztosan nem örülne neki, ha túlságosan sok ember látná ezeket a fotókat. Annál nyilván sokkal hiúbb.
– Gondolod, hogy homokos? – kérdezte Kelly.
– Azt hiszem, nagy valószínűsége van – felelte Jeffrey. – De az az érzésem, hogy Harding nem biztos ebben, minthogy elég zavarosan viselkedik, és harcol ellene. Talán ez a vívódás sodorja bele különféle őrült dolgokba. Legalábbis akkor, ha úgy érzi, hogy valamit tennie kell.
– Nagyon finoman hangzik – jegyezte meg Kelly.
– Egy ilyen gyereket csak az anyja tud szeretni – állapította meg Jeffrey. Belenyúlt a zsebébe a három polaroid fotó után, majd átnyújtotta őket Kellynek. – Íme, egy bájgúnár – mondta enyhe undorral.
Kelly elvette a fényképeket. Csak egy pillantást vetett rájuk, aztán visszaadta őket Jeffreynek. – Uhh! – mondta borzongva.
– Most már csak az a kérdés, hogy egy magnófelvételt elfogad-e a bíróság, ha történetesen szerencsénk van. Azt hiszem, itt az ideje, hogy felhívjam a jó öreg Randolphot.
– Ki az a Randolph? – érdeklődött Kelly. Közben megnézte, hogy a filteres tea kellően kiengedett-e, aztán töltött két csészével.
– Az ügyvédem.
Jeffrey kiment a konyhába, és felhívta Randolph irodáját. Miután bemutatkozott, várnia kellett. Kelly utánavitte a teáscsészét, és letette a tálalóra. A férfi belekortyolt. Még nagyon forró volt.
Amikor Randolph jelentkezett, nem volt különösebben barátságos. – Hol van most, Jeffrey? – kérdezte rögtön.
– Még Bostonban.
– A bíróságnak tudomása van róla, hogy szándékában állt elrepülni Dél-Amerikába – mondta Randolph. – El fogja veszíteni az óvadékot. Ennél erélyesebben már nem tudom figyelmeztetni, hogy adja fel magát a rendőrségen.
– Randolph, pillanatnyilag egészen más dolgok járnak az eszemben.
– Nem vagyok biztos benne, hogy átérzi helyzetének súlyosságát – folytatta Randolph. – Hivatalosan parancsot adtak ki az ön letartóztatására és elfogására.
– Befogná a száját egy percre, Randolph? – ordította Jeffrey. – Hadd mondjak valamit! Teljesen tisztában vagyok ennek az esetnek a súlyosságával az első naptól fogva. Ha valaki hibázott ezzel kapcsolatban, az maga, és nem én. Maguk, ügyvédek, ezt az egészet csak játéknak tekintik, ez a napi munkájuk. Hadd mondjak valamit. Itt az életem van a mérleg egyik serpenyőjében. És hadd mondjak még valamit. Ezekben a napokban nem a hasamat süttettem egy tengerparti strandon. Azt hiszem, olyasmire bukkantam, ami elvileg megsemmisítheti az ítéletemet. Pillanatnyilag csak azt szeretném, ha feltehetnék egy jogi kérdést, és így kaphatnék valamit azért a pénzért, amit magára költöttem.
Néma csend volt a vonalban. Jeffrey attól félt, hogy a férfi letette a kagylót.
– Itt van még, Randolph?
– Mi a kérdés?
– Elfogad bizonyítékként a bíróság magnófelvételt? – kérdezte Jeffrey.
– Tud róla az illető, hogy magnóra veszik, amit mond? – kérdezte Randolph.
– Nem – válaszolta Jeffrey. – Nem tud róla.
– Akkor ez az eljárás nem engedhető meg.
– Mi az ördögért nem?
– Mert a személyiségi jogokat sérti – mondta Randolph, és elkezdte magyarázni a törvényt Jeffreynek.
Jeffrey undorral tette le közben a telefont. – Megtorpedóztak – szólt oda Kellynek. Jeffrey odavitte a teáját a kanapéhoz, és leült a nő mellé.
– Nem hiszek ennek az embernek – jelentette ki. – Gondolod, hogy valamit is el tudna intézni sikeresen?
– Nem ő hozta a törvényeket.
– Nem vagyok olyan biztos benne – merengett Jeffrey. – Számomra úgy tűnik, hogy a törvényhozók legtöbbje egyúttal ügyvéd is. Olyan ez, mint egy magánklub. Megalkotják a saját törvényeiket, és fityiszt mutatnak a kívülrekedteknek.
– És akkor mi van, ha nem lehet magnófelvételt készíteni? – mondta dühösen Kelly. – Én is meghallgatok mindent. Nem vagyok magnetofon, de nyilván engem is be lehet mutatni, mint bizonyítékot. Elmehetek tanúnak.
Jeffrey csodálattal bámult Kellyre. – Ez igaz. Sosem jutott volna az eszembe. Most már csak azt kell végiggondolnunk, hogy mit mondjak Trent Hardingnak.

13
Péntek
1989. május 19.
19 óra 46 perc

Devlint az autótelefon zümmögése rázta fel bizonytalanságából. Még mindig ott bóbiskolt a kocsijában Kelly Everson házától két kapuval lejjebb. Huszonöt perccel előbb látta, amint egy kocsi ráhajt a feljáróra, és eltűnik a garázsban. Futólag látta a sofőrt: egy hosszú barna hajú, csinos nőt. Úgy vélte, ez Kelly.
Korábban már odaballagott a házhoz és becsengetett, de senki sem nyitott ajtót. A hely teljesen elhagyatottnak látszott. Még annyi nesz sem hallatszott, mint egy földre hulló gombostű zaja, nem úgy, mint az előző látogatása alkalmából. Devlin visszatért a kocsijához, és várt. De most, hogy Kelly hazatért, nem tudta, odamenjen-e egyenesen és beszéljen a nővel, vagy maradjon nyugton, és figyelje, érkezik-e hozzá látogató, vagy a nő elmegy valahová. Mivel képtelen volt dönteni, egy darabig még üldögélt abban a tudatban, hogy ez önmagában is döntés. Annyi biztos, hogy a nő egyetlen sötétítő függönyt sem húzott félre. Ez nem vallott természetes viselkedésre.
A telefonon Mosconi jelentkezett, Devlinnek karnyújtásnyira kellett tartania a fülétől a hallgatót, amikor Michael beszélt. Minden jel arra mutatott, hogy Mosconi tényleg elveszíti az óvadék összegét.
– Miért nem találtad meg még a doktort? – kiabálta Mosconi, miután hisztérikus monológja kifulladt.
Devlin azt felelte, hogy ez a hét még nem telt el, de válasza süket fülekre talált.
– Már felhívtam néhány más fejvadászt – mondta vészjóslóan Mosconi.
– Miért tetted? – dühödött fel Devlin. – Mondtam, hogy elkapom, és így is lesz. Már előbbre jutottam. Szóval, ha visszahívnak azok a fickók, mondd meg nekik, hogy már nincs szükséged rájuk.
– Tudsz valamit ígérni a következő huszonnégy órára?
– Jó nyomon vagyok. Érzem, hogy rövidesen viszontlátom a doktort.
– Nem válaszoltál a kérdésemre – mondta élesen Michael. – Valami eredményt akarok huszonnégy órán belül. Máskülönben ugrott az üzlet.
– Jól van – mondta Devlin. – Huszonnégy óra.
– De aztán nehogy valami maszlaggal etessél megint!
– Tettem én ilyet valaha?
– Egyfolytában azt csinálod – vágta rá Michael. – De ezúttal szeretném, ha megkímélnél a süket dumádtól. Világos?
– Megtudtál még valamit a doki tárgyalásáról! – kérdezte Devlin. Még kora délután Mosconi elmesélte neki nagy vonalakban az ügyet. Amikor Devlin részletesebben megismerte a történetet, valami rokonszenvhez hasonló érzés kezdett motoszkálni benne Rhodes iránt. Hogy egyszer hibát követett el valami morfinnal? Istenem! Hiszen túljutott rajta. De hogy az első adandó alkalommal ezt az arcába vágják, amikor a dolgok rosszabbra fordultak, nem látszott éppen tisztességes húzásnak. Amikor Devlin megtudta, hogy Rhodes miféle "gyilkos", már bűntudatot érzett, hogy rálőtt hátulról az Essexben. Persze Devlin részben azért játszotta a kemény fiút, mert azt hitte, hogy valódi bűnözővel van dolga, a tisztességesnek látszó gazemberek fehér köpenyes változatából. Devlin mindig utazott az ilyen alakokra. De most, hogy többet tudott az orvosról, kezdte úgy érezni, hogy ő már csak újabb csapást jelent ennek a sorsüldözött fickónak az életében.
Végül mégsem hagyta, hogy az együttérzés eluralkodjon rajta. Hivatásos bűnüldöző módjára kell viselkednie emlékeztette rá magát. Így kell tennie. Mindenképpen el fogja kapni dr. Jeffrey Rhodest. De az biztos, hogy csak élve, és nem halva.
– Te csak ne aggódj annak az embernek a bírósági ítélete miatt! – kiáltott rá Mosconi. – Szépen gyűjtsd be azt a szemetet, vagy megbízok valaki mást! Hallasz engem?
Devlin letette a kocsiban a telefonkagylót. Mosconi néha az idegeire ment, és ez most ilyen eset volt. Devlin egyáltalán nem akarta elveszíteni azt a pénzt, amire kilátása volt ebben az ügyben, és nagyon nem tetszett neki, hogy ezzel a lehetőséggel fenyegetik. Azt is utálta, hogy olyan ígéretekre kényszerítik, amit nem biztos, hogy teljesíteni tud. Úgyis megpróbál minden tőle telhetőt. De így most nem engedheti meg magának azt a luxust, hogy kivárja az eseményeket. Neki kell főszereplővé válnia. Begyújtotta a motort, és rágördült Kelly kocsifeljárójára. Kiszállt, odament a főbejárathoz, és becsengetett.

Jeffrey mélyen elgondolkozva üldögélt, amikor megszólalt a kapucsengő, és alaposan megriasztotta. Kelly felkelt, elindult az ajtó felé, Jeffrey pedig áthajolt a kanapé szélén, és utánaszólt: – Nézd meg, hogy ki az!
Kelly megállt az ebédlőbe vezető ajtóban. – Mindig ellenőrizni szoktam – mondta némi éllel a hangjában.
Jeffrey bólintott. Szomorú volt, hogy mindkettőjük idegei teljesen felmondták a szolgálatot. Végül megtehetné Kellynek azt a szívességet, hogy átköltözik egy szállodába. Ez a mostani helyzet sokkal több feszültséggel járt, semhogy egy nőtől el lehessen várni, hogy kibírja. De gondolatai ismét visszatértek Trent Hardinghoz, és újból fogalmazni kezdte, mit fog mondani neki a telefonba. Valamilyen módon lépre kell csalni a fickót. Bárcsak szóra tudná bírni…
Ekkor jött vissza a szobába Kelly lábujjhegyen. – Az ajtónál – suttogta – olyasvalakit látok, akit nem ismerek. Azt hiszem, az a Devlin nevű pasas. Lófarok, farmerszerelés, máltai kereszt a fülében.
– Nem! – jajdult fel Jeffrey, miközben felkelt a kanapéról és követte Kellyt az ebédlőn át a hallba. Nem volt felkészülve újabb közelharcra. Amint az ajtóhoz értek, a harangjáték gyors egymásutánban többször is megszólalt. Jeffrey óvatosan mozogva odaillesztette szemét a kémlelőnyíláshoz.
Ereiben megfagyott a vér. Ez Devlin, semmi kétség! Jeffrey hétrét görnyedt és intett Kellynek, hogy kövesse az ebédlőbe.
– Ez bizony Devlin – suttogta. – Ha csöndben maradunk, talán azt hiszi, hogy senki sincs itthon, és elmegy, ahogy a múltkor.
– De épp most hajtottunk be – tiltakozott Kelly. – Ha látta a kocsit, tudja, hogy van itthon valaki. Ha úgy teszünk, mintha nem lenne, akkor biztosan arra gondol, hogy te is itt vagy. Jeffrey egyre növekvő csodálattal nézett a nőre. – Miért van olyan érzésem, hogy te mindig jobban kiismered magad, mint én? – sóhajtotta.
– Nem hagyhatjuk, hogy gyanút fogjon – folytatta Kelly. Újból elindult az ajtó felé. – Rejtőzz el! Majd én beszélek vele, de nem engedem be.
Jeffrey bólintott. Mi mást tudna tenni? Kellynek igaza van. Devlin valószínűleg figyelte a házat. Jeffrey csak abban reménykedett, hogy eléggé lekuporodott a kocsiban, így Devlin nem vehette észre.
Szinte tébolyultan kezdett kutatni rejtekhely után. Nem akart visszamenni az éléskamrába. Ehelyett a hallban belépett a lépcső alá épített szekrénybe, és elrejtőzött a ruhák mögött.
Kelly odament az ajtóhoz, és kiszólt: – Ki az?
– Bocsánat a zavarásért, asszonyom – válaszolta Devlin az ajtón túlról. – A törvény nevében egy veszélyes embert keresek, akit a bíróság súlyos bűntett miatt ítélt el. Szeretnék beszélni önnel egy percre.
– Attól tartok, ez nem alkalmas idő – mondta emelt hangon Kelly. – Éppen most jöttem ki a zuhanyozóból és egyedül vagyok. Nem szeretném kinyitni az ajtót egy idegennek. Remélem, megérti.
– Megértem – válaszolta Devlin. – Különösen annak az alapján, ahogyan kinézek. Azt a férfit, akit keresek, Jeffrey Rhodesnek hívják, bár álneveket is használ. Csak azért szeretnék önnel beszélni, mert valaki kifejezetten azt mondta nekem, hogy nemrég együtt látták önt ezzel az emberrel.
– Óh – kiáltott fel Kelly, elképedve azon, hogy Devlin honnan szedte ezt. – Ki mondott magának ilyet? – hebegte. Kelly villámgyorsan megpróbálta végiggondolni, kivel beszélhetett Devlin. Egy szomszéddal? Polly Arnsdorffal?
– Nem árulhatom el – mondta nyájasan Devlin. – De az tény, hogy ismeri a férfit, nem igaz?
Kelly gyorsan összeszedte magát, mert rájött, hogy Devlin csak vaktában próbálkozik. Ugyanúgy akarja rászedni őt, ahogyan Jeffreyvel megbeszélték, hogy kiszedik az igazságot Trent Hardingból.
– Hallottam ezt a nevet – adta az ártatlant Kelly. – Néhány éve, mielőtt a férjem meghalt, azt hiszem, együtt folytatott kutatásokat egy Jeffrey Rhodes nevű férfival. De a férjem temetése óta nem láttam.
– Ebben az esetben sajnálom, hogy zavartam – udvariaskodott Devlin. – Talán nem volt megfelelő az értesülésem. De tudja, mit. Becsúsztatok egy telefonszámot az ajtó alatt. Ha látja Jeffrey Rhodest, vagy hall róla valamit, hívjon fel.
– Megvan? – kérdezte Devlin.
– Meg. És biztosíthatom, hogy fel fogom hívni magát, ha látom a férfit. – Kelly félrehúzta a bejárati oldalablakról a csipkefüggönyt, és figyelte Devlint, amint leballagott a ház bejáratához vezető néhány lépcsőn, majd eltűnt a látómezőből. Kelly hallotta, amint elindul egy kocsi. Fekete Buick Regal hátrált ki a háztól az utcára, és elhajtott. Kelly várt még egy darabig, aztán kilépett a bejárati ajtón és körülkémlelt a ház sarkánál. Látta, amint a kocsi eltűnik Boston irányában. Visszafutott a házba, becsukta az ajtót, beállította az összes biztonsági zárat, aztán kinyitotta a lépcső alatti szekrény ajtaját. Jeffrey hunyorogva lépett ki a fénybe.

Devlin nem tudott elfojtani egy mosolyt. Néha még az okos emberek is olyan buták tudnak lenni. Fogadni mert volna, hogy Kelly teljesen megdöbbent, amikor azt mondta neki, hogy együtt látták Jeffrey Rhodessal. A nő feltalálta magát, de már túl későn. Devlin megérezte, hogy a nő hazudik, tehát el akar titkolni valamit. Ezenkívül a kocsi visszapillantó tükréből azt is látta, amint a nő körülkémlelt a ház sarkánál.
Amint elég messze került Kelly házától, hirtelen éles kanyarral visszafordult. Aztán addig tekergett a kis mellékutcában, amíg el nem érte a házat az ellenkező irányból. Az egyik közeli ház zúzott kavicsos kocsifelhajtójára gördült rá, amely eléggé elhagyatottnak látszott, és kikapcsolta a motort. Innen kitűnően rálátott Kelly házára egy nyírfasor mögül.
Kelly viselkedéséből arra következtetett, hogy a nő tud valamit. A kérdés csak az volt, hogy mennyit. Sejtése szerint nagy volt a valószínűsége, hogy a nő érintkezésbe fog lépni Jeffreyvel, mert nyilván figyelmeztetni akarja Devlin megjelenésére. Boldogan szerelt volna lehallgató poloskát a nő telefonjára. Arra gondolt, hogy megkerüli a házat és megkeresi a telefoncsatlakozó dobozt, de ezt nem tehette meg nappali világosságban. Ilyen akcióhoz várnia kellett sötétedésig.
Ha tényleg szerencséje lenne – és Devlin úgy vélte, hogy rászolgált egy kis szerencsére –, Kelly elmenne látogatóba Jeffreyhez, akárhol a nyavalyában rejtőzik is a fickó. Még arra is volt cseppnyi esély, hogy a doki végül feltűnik Kelly ajtaja előtt. Devlin számára nem maradt más, mint hogy várjon, és figyeljen. Bármi is történjék, egy dolog biztos volt. Ha újból összeakadnak, a doki nem ússza meg szárazon.
– Hallottad, amit mondott? – kérdezte Kelly.
– Nem – szabadkozott Jeffrey. – Csak téged hallottalak, őt nem.
– Valaki azt mondta neki, hogy együtt láttak bennünket. Erre azt válaszoltam, hogy nem találkoztam veled Chris temetése óta. Megadta a nevét és a telefonszámát arra az esetre, ha megtudnék valamit rólad. Szerintem biztosan nem sejti, hogy itt vagy, mert ha tudná, nem adta volna fel olyan könnyen, és nem fárasztotta volna magát azzal, hogy itthagyja a telefonszámát.
– De már másodszor jött vissza – érvelt Jeffrey. – Valami szagot kapott, máskülönben nem tért volna vissza. Eddig szerencsénk volt. De pisztoly van nála, és szent meggyőződése, hogy bármikor kedvére lövöldözhet vele.
– Csak ösztönösen keresgél – mondta Kelly meggyőződéssel. – Semmi szín alatt nem lehet tudomása arról, hogy itt vagy. Higgy nekem!
– Neked igen, de Devlinnek nem. Átkozott bajkeverő. Bűntudatot érzek, hogy kockára teszem a biztonságodat.
– Nem te kockáztatod a biztonságomat. Én kockáztatom – javította ki Kelly. – Cselekvő részese vagyok ennek az egésznek. Nem tudsz már vadabb alakokkal megrémíteni, mint amilyen Devlin vagy Harding. Ezenkívül – mondta kicsit lágyabban – szükséged van rám.
A férfi Kelly arcát tanulmányozta. Mélyen belenézett sötétbarna szemébe, és apró aranypontokat vett észre benne. Első ízben érezte úgy, hogy mindaz, amit átélt az elmúlt néhány nap alatt, megérte az áldozatot, mert Kelly mellett eljuthatott a mostani pillanatig. Eddig is vonzónak tartotta a nőt, de most hirtelen gyönyörűnek találta. Gyönyörűen szép, dorombolóan meleg és puhán oltalmazó. Egyszóval őrjítően nőies.
Ott ültek a mintás kanapén, miután Kelly kihúzta Jeffreyt a szekrény mélyéről, és letelepedtek. A nappali szoba függönyei még be voltak húzva, az alkonyi napsugár csak a mosogató fölötti kétszárnyú ablakon át kandikált be, amitől a szobában lágy félhomály derengett. A hátsó udvarból énekesmadarak dala szűrődött be.
– A veszély ellenére tényleg azt akarod, hogy maradjak? – kérdezte fürkészve Jeffrey, miközben egyik karját a kanapé hátán pihentette.
– Néha olyan nehéz felfogású vagy – mondta durcás mosollyal Kelly. – Mint egy férfi! – Kristályosan csengő hangon nevetett. A lágy fényben apró szikrák csillogtak a szemében és a fogain. – Akkor ezt megbeszéltük – mondta. Játékosan hátrahajtotta a fejét Jeffrey karjára és kinyújtotta a kezét. Puhán megérintette a férfi orrát, aztán felső ajkának szélét. – Van valami fogalmam róla, mennyire magányosnak érezhetted magad ezekben a napokban, ezekben a hónapokban. Tudom, mert én ugyanazt éreztem. És ezt láttam a szemedben azon az estén, amikor hozzám jöttél a repülőtérről.
– Annyira lerítt rólam? – kérdezte halkan Jeffrey. De nem várt választ. Csupán költői kérdés volt, amint érezte, hogy minden megváltozik körülötte. A világegyetem kezdett összezsugorodni, és hirtelen betöltötte az egész szobát. Az idő lelassult, aztán megállt. Jeffrey gyengéden ráhajolt Kelly szájára és megcsókolta. Mint egy lassított filmben, lágyan, érzelmesen, szerelemre éhesen fonódtak össze. Ölelésük először lassú, aztán élénk, majd mohó volt. Boldog találkozásukban az egymás iránti vágyakozás és a kölcsönösen áhított örömszerzés érzése olvadt össze.
Lassan újra felerősödött a kinti madarak éneke. Amilyen áradóan és váratlanul tört rájuk a szerelem, sodródott egyre messzebb a valóság. Egy röpke pillanatra egyedül maradtak a földön, a világmindenségben, és az idő is megállt körülöttük. Aztán kissé zavartan, mintha elvesztették volna ártatlanságukat, lassan szétváltak annyira, hogy egymás szemébe nézhessenek. Kuncogni kezdtek. Úgy érezték magukat, mintha tizenévesek lennének.
– Szóval – törte meg a csendet végül Kelly –, maradsz?
Mindketten nevetésben törtek ki.
– Maradok – egyezett bele komoly arccal Jeffrey.
– És mit szólnál egy kis vacsorához?
– Ejha! Micsoda átváltozás? – mosolygott Jeffrey. – Nekem eszembe se jutott az evés. Éhes vagy?
– Én mindig éhes vagyok – vallotta be Kelly, miközben felkelt.
A vacsorát együtt készítették el. Kellynek jutott a munka oroszlánrésze, de Jeffrey sem tétlenkedett, mert ő készítette el például a salátát.
Csodálkozva tapasztalta, mennyire nyugodtnak érzi magát. Benne lappangott még a Devlintől való rettegés, de már kordában tudta tartani félelmét. Kellyvel az oldalán nem érezte többé, hogy egy szál magában áll a világban. Ráadásul Jeffrey rájött, hogy Kellynek igaza lehet. Devlin nem tudhatta, hogy ő itt van. Mert ha mégis, habozás nélkül berontott volna a házba, akár ajtót nyit neki Kelly, akár nem.
Amikor észrevette, hány óra van, Jeffrey megszakította a házimunkát, hogy felhívja az igazságügyi bonctani intézetet. Azt remélte, hogy dr. Warren Seibertet még ott találja. Jeffrey meg akarta kérdezni, sikerült-e azonosítania valamilyen toxint.
– Eddig nem volt szerencsém – közölte Seibert, amint odaért a telefonhoz. – Karen Hodgestől, Gail Shaffertől, sőt még Patty Owentől is mintákat vettem, és átfuttattam a gázkromatográfon.
– Nagyra értékelem a fáradozását – mondta Jeffrey –, de amit ma reggel elmesélt, annak az alapján nem hiszem, hogy meglepő az eredmény. Jó, nem talált toxint. De ez még nem jelenti azt, hogy nincs is ott egyáltalán. Igazam van?
– Így igaz – helyeselt Seibert. – Ha nem is bukkantam rá, ott rejtőzhet a görbe valamelyik csúcsában. De felhívtam egy kórboncnokot Kaliforniában, aki behatóbban foglalkozott a batrachotoxinnal és a toxinoknak ezzel a családjával. Remélem, visszahív, és tájékoztat hogy ez az anyag hol jelenik meg a műszer oszlopában. Sőt, talán azt is tudni fogja, hol szerezhetünk egy jelzett antitoxint. Átböngésztem még egyet s mást. Azoknak a feltételeknek a szempontjából, amelyeket ön említett, úgy gondolom, hogy a batrachotoxin az első számú jelöltünk.
– Hálásan köszönöm a segítséget – búcsúzott Jeffrey.
– Szóra sem érdemes – hárította el Seibert. – Éppen az ilyen esetek miatt választottam ezt a foglalkozást. Ezektől pokoli lázba jövök. Úgy értem, ha a gyanúja igazolódik, ez remek kutatási téma lesz. Jó néhány szenzációs szakcikket hozhatunk ki belőle.
Amint Jeffrey letette a kagylót, Kelly megkérdezte. – Sikerült valami?
Jeffrey a fejét rázta. – Nagyon izgatott, de semmit sem talált. Elkeserítő, hogy itt van a cél a közelben, és még sincs bizonyíték sem a bűntettre, sem a legfőbb gyanúsított bűnösségére.
Kelly odalépett Jeffreyhez, és átölelte. – Ne aggódj, végére járunk ennek a dolognak, akár így, akár úgy!
– Őszintén remélem – sóhajtott Jeffrey. – De az sem ártana, ha hamarabb, mint ahogy Devlin vagy a rendőrség elkapja a frakkomat. Azt hiszem, legjobb, ha belevágunk, és felhívjuk ezt a Trent Hardingot.
– Majd evés után! Mindent a maga idejében – bölcselkedett Kelly. – Egyébként mit szólnál, ha innánk egy kis bort? Az a gyanúm, mindkettőnkre ráfér.
Jeffrey kivett a hűtőszekrényből egy üveg Chardonnayt, és levette a tetejéről a fóliaborítást. – Ha kiderül, hogy Trent a felelős mindenért, szeretnék többet tudni a gyerekkoráról. Kell lennie valamiféle indoknak, amely talán a mi szemünkben nem is ésszerű.
– Az a furcsa, hogy normálisnak látszik – mondta elgondolkodva Kelly. – Úgy értem, hogy a tekintete nagyon is határozott. Persze lehet, hogy ezt csak beleképzelem. Máskülönben úgy fest, mint az a srác, aki a főiskolán a futballcsapatunk kapitánya volt.
– Leginkább az zavar, hogy válogatás nélkül öl – mondta tűnődve Jeffrey, miközben kihúzta a borosüvegből a dugót. – Megütni egy másik embert elég csúnya dolog, de gyógyszert hamisítani és ezzel véletlenszerűen ölni, olyan beteges természetre vall, amit aligha tudok elfogadni.
– Ha valóban ő a tettes, akkor kíváncsi lennék, hogyan tud olyan jól helytállni az élet többi területén – nézett Kelly kérdően a férfira.
Jeffrey apró nyögéssel kirántotta a dugót a borosüvegből.
– Különösen, hogy az ápolói foglalkozást választotta – fűzte hozzá. – Ehhez szükség volt valami emberbaráti késztetésre. Az ápolókra és az ápolónőkre sokkal jellemzőbb, mint az orvosokra, hogy valamilyen kézzelfogható módon segítsenek az embereken. És ráadásul Harding intelligens. Ha kiderül, hogy a szennyező anyag a batrachotoxinhoz hasonló valami, akkor a választása ördögien zseniális. Nekem sohasem jutott volna az eszembe a szennyező anyag ötlete, ha nem gyanakszik rá Chris.
– Igazán kedves vagy, hogy ezt mondod – mosolygott Kelly.
– Hát ez az igazság – erősítette meg Jeffrey. – De ha Trent a bűnös, nem hiszem, hogy valaha is megértem, mi késztette minderre. A lélektan sosem volt az erős oldalam.
– Ha befejezted az üveg kinyitását, megterítenél? – kérdezte Kelly, miközben bekapcsolta a gáztűzhelyet.
Az étel finom volt, és bár Jeffrey nem volt tudatában annak, hogy éhes, jó nagy adagot befalt a rántott naphalból és a párolt brokkoliból.
Miközben másodszor is vett a salátából, megszólalt. – Arról is beszéltünk Seiberttel, hogy ha nem tud elkülöníteni egy toxint valamelyik holttestből, akkor meg kellene vizsgálnunk Henry Noble hulláját.
– A szerencsétlen csaknem két éve halt meg, és el van temetve – döbbent meg Kelly.
Jeffrey vállat vont. – Kihantoltatjuk. Tudom, hogy ez kicsit hátborzongatóan hangzik. De miután egy hétig élt még a hibás érzéstelenítés után, ezt a javunkra fordíthatnánk. Egy ilyen méreg, mint a batrachotoxin, a májban halmozódik fel, és az epében választódik ki. Ha Harding ezt a toxint használta, akkor a legjobb hely, ahol meg lehet találni, kétségtelenül Henry Noble epéje.
– De két évvel az esemény után?
– Seibert azt mondta, ha a testet megfelelően balzsamozták, és eléggé száraz helyen hantolták el, akkor a mérget még ki lehet mutatni.
– Atyavilág! Nem beszélhetnénk valami másról, legalább addig, amíg befejezzük a vacsorát? – mondta Kelly fintorogva. – Inkább térjünk vissza arra, hogy mit fogunk mondani Trent Hardingnak.
– Azt hiszem nyíltan kell vele beszélni. Hadd tudja meg, mire gyanakszunk! És nem tudok szabadulni attól a gondolattól, hogy azokat a polaroid fényképeket is felhasználhatnánk a cél érdekében. Nem akarhatja, hogy ilyen képek nyilvánosságra kerüljenek.
– De mi lesz, ha ettől becsavarodik? – tette fel a kérdést Kelly, amint eszébe jutott Harding dühödt kalapácsdobása. Kocsijának tetején akkora volt a horpadás, mint egy baseball-labda.
– Remélem, erre nem kerül sor. Ha megdühödik, talán kicsúszik a száján valami, amivel elárulja magát.
– Például megfenyeget téged? "Eddig is öltem, megint ölni fogok." Valahogy így?
– Tudom, hogy ez nem könnyű játék – ismerte el Jeffrey.
– De van valami jobb javaslatod?
Kelly a fejét rázta. Jeffrey ötletét ki kellett próbálni. A fotók emlegetésével semmit sem lehet veszíteni.
– Majd hozok egy hosszabbítózsinórt – mondta Kelly. – Van egy telefoncsatlakozó a tévé mellett.
Jeffrey megpróbált felkészülni a telefonbeszélgetésre, beleképzelve magát Trent helyzetébe. Ha ártatlan, bizonyára azonnal leteszi a telefont. Ha bűnös, akkor ideges lesz és ki akarja találni, mit tud a hívó fél. Mindez persze csak puszta feltételezés. Ha Trent a vonalban marad, ez még nem fogja bizonyítani a bűnösségét.
Egy poros piros telefonnal tért vissza Kelly a konyhába.
– Eszembe jutott, hogy legjobb lesz, ha a Chris dolgozószobájában lévő telefont használjuk fel – magyarázta. Félrehúzta a tévét, lehajolt és benyomta a telefonzsinórt a csatlakozóba. Aztán fölemelte a kagylót, hogy megbizonyosodjon, van-e vonalhang.
– Ezt akarod használni, vagy a konyhai készüléket? – kérdezte Jeffreytől.
– Amelyik a konyhában van – felelte Jeffrey, nem mintha lett volna valami különbség a kettő között. Nehéz beszélgetésnek ígérkezett, úgyhogy teljesen mindegy volt, honnan telefonál.
Jeffrey előhúzta azt a darab papírt, amelyet Polly Arnsdorf adott neki Trent telefonszámával és címével. Tárcsázta Harding számát. Amint kicsengett, intett Kellynek, hogy vegye fel ő is a hallgatót.
Háromszor csengett a telefon, mire Trent jelentkezett. A férfi hangja lágyabb volt, mint ahogy Jeffrey várta. – Halló, Matt? – szólt bele a telefonba, mielőtt Jeffrey bármit is mondhatott volna.
– Itt nem Matt beszél – szólalt meg Jeffrey.
– Akkor ki? – kérdezte Harding. A hangja hűvössé, sőt dühössé vált.
– Munkájának egyik csodálója.
– Kicsoda?
– Jeffrey Rhodes.
– Ismerem magát?
– Biztos vagyok benne, hogy igen. Aneszteziológus voltam a Boston Memorialban, de kirúgtak, mert valami baj történt. Valami baj a műtőben. Dereng már?
Süket csend volt a vonalban. Aztán Harding kitört. – Mi a fenéért hív engem! Nem dolgozom már többé a Boston Memorialban. Majdnem egy évvel ezelőtt otthagytam.
– Tudom – mondta hűvösen Jeffrey. – Utána átment a St. Josephsbe és éppen most hagyta ott azt is. Ismerem egy kicsit magát Trent. És azt is, hogy mit ügyködött.
– Mi az ördögről beszél?
– Patty Owen, Henry Noble, Karen Hodges – sorolta Jeffrey. – Mondanak ezek a nevek magának valamit?
– Nem tudom, miről beszél.
– Óh, biztosan tudja, Trent – ütötte a vasat Jeffrey. – Maga nagyon szerény. Csak nyilván nem akarja a dolgait világgá kürtölni. Végül is ennyi zűrös ügyhöz meg kellett választania a megfelelő toxint. Tudja, mire gondolok.
– Hé, ember! Nem tudom, mire céloz. És halvány gőzöm sincs róla, miért telefonál.
– Maga tudja, Trent, hogy ki vagyok, nem igaz? – kérdezte Jeffrey.
– Tudom már – vakkantotta Trent. – Emlékszem magára a Boston Memorialból és olvastam magáról az újságokban.
– Én is így gondoltam – mondta elégedetten Jeffrey. – Mindent elolvasott rólam? Csakhogy nemsokára magáról fognak olvasni az emberek, ilyen vagy olyan formában.
– Mire céloz?
Jeffrey tudta, hogy sikerült megzavarnia a férfit és nagyon biztatónak látszott az is, hogy Trent még mindig tartotta a telefont. – Ezek a dolgok előbb-utóbb napvilágra kerülnek – folytatta Jeffrey. – De meggyőződésem, hogy nem mondok magának semmi újat, amit ne tudna már.
– Nem tudom, miről beszél – hajtogatta Trent. – Maga egy másik pasast keres.
– Óh, nem. Én éppen magát kerestem. Ahogy mondtam, így vagy úgy, de be fog kerülni a hírek közé. Van nálam néhány kép, amely remekül mutat nyomtatásban. Így majd mindenki láthatja ezeket, egész Bostonban. Meglepően új oldaláról ismerhetik meg a kollégái.
– Milyen képekről beszél? – mondta élesen Trent.
– Nagyon figyelemreméltóak – folytatta Jeffrey zavartalanul – és teljesen szokatlanok.
– Még mindig nem tudom, miről szövegel itt?
– Polaroid képek – dobta be Jeffrey. – Színes fotók, kizárólag magáról. Ellenőrizze a komód fiókjában, közvetlenül a fehérneműk mellett. Azt hiszem, rájön, hogy hiányzik néhány a pakliból.
Trent csöndesen káromkodott. Jeffrey hallotta, amint melléteszi a kagylót. Egy percen belül Trent visszatért és beleordított a hallgatóba. – Szóval maga volt itt, Rhodes. Hát ide figyeljen! Vissza akarom kapni azokat a képeket.
– Természetesen – mondta udvariasan Jeffrey. – Ezek meglehetősen… jellemzőek magára. Micsoda női fehérneműk! Különösen a rózsaszín csípőszorítós harisnyatartó tetszett.
Kelly utálkozva nézett Jeffreyre.
– Mit akar tőlem? – hörögte Trent.
– Szeretném, ha összejönnénk – vágta rá Jeffrey. – Ha személyesen találkoznánk. – Világos volt a számára, hogy telefonon semmit sem tud kihúzni Trentből.
– És akkor mi van, ha nem akarok találkozni magával?
– Ez a maga dolga – játszotta a közömböset Jeffrey. – De ha nem tudunk összejönni, attól tartok, nem felelhetek érte, hogy végül hol kötnek ki ezeknek a fotóknak a másolatai.
– Ez zsarolás.
– Remek – kiáltott fel Jeffrey. – Örülök, hogy végre megértjük egymást. Szóval, megbeszélünk egy időpontot vagy sem?
– Rendben – mondta Trent, hirtelen hangot változtatva. – Miért nem jön ide? Azt hiszem, nem kell magyaráznom, hogy hol lakom.
Kelly vadul integetett és hangtalanul mondta, hogy nem.
– Bármennyire rajongok a személyes érintkezés gondolatáért – fűzte a szót Jeffrey –, nem hiszem, hogy túlságosan barátságos fogadtatásban lenne részem a lakásában. Kellemesebben érezném magam, ha emberek lennének körülöttünk.
– Nevezze meg a helyet! – vágta rá Trent.
Jeffrey elégedett volt. Harding tényleg bekapta a horgot. Egy pillanatig gondolkozott. Hol van egy biztonságos nyilvános hely, ahol találkozhatnának? Eszébe jutott a sétája a Charles folyó partján. Ott mindig rengeteg ember nyüzsög, és a tér is elég tágas. – Mit szólna a sétányhoz, a Charles folyó mentén? – javasolta.
– Honnan ismerem fel magát?
– Ne aggódjon – intette le Jeffrey. – Én biztosan felismerem magát. Még akkor is, ha fel van öltözve. De mondok valamit. Keressen a Kagyló színpadnál. Mit szól hozzá?
– Mondjon egy időpontot – mondta fojtott hangon Trent. Alig tudta féken tartani a haragját.
– Mit szólna ma este fél tízhez?
– Feltételezem, hogy egyedül lesz!
– Nincs túl sok barátom ezekben a napokban – jegyezte meg Jeffrey epésen. – A mamám pedig nem ér rá.
Harding nem nevetett. – Remélem, hogy ezt a lúdanyómesét nem adta be senki másnak. Nem tűröm a rágalmazást.
Az biztos, hogy nem, gondolta Jeffrey. – Akkor találkozunk a sétányon. – Letette a telefont, mielőtt Trent bármit mondhatott volna.
– Meg vagy őrülve? – tombolt Kelly, miután letették a telefont. – Nem találkozhatsz ezzel a holdkórossal. Nem erről volt szó.
– Rögtönöznöm kellett – védekezett Jeffrey. – Ez eszes fickó. Előbbre akarok jutni. Ha személyesen beszélek vele, megfigyelhetem az arcát, megítélhetem a reakcióit. Sokkal nagyobb esély van rá, hogy elárulja magát.
– Ez őrült pasas. Hiszen kalapáccsal üldözött téged.
– Az más helyzet volt – legyintett Jeffrey. – Tetten ért a lakásában. Joggal volt dühös.
Kelly a mennyezetre emelte a tekintetét és csodálkozva suttogta. – Még védi is ezt a tömeggyilkost.
– Mindenáron meg akarja szerezni a képeit – magyarázta Jeffrey – Semmit sem tesz ellenem addig, amíg nem kapja meg őket. És a fotók nem is lesznek nálam. Itthagyom őket.
– Azt hiszem, vissza kellene térni az eredeti ötlethez. Kiásatjuk Henry Noble-t. Ez még mindig csak egy vasárnapi piknik ahhoz képest, hogy szemtől szembe kerülj egy tébolyulttal.
– Ha sikerül toxint találni Henry Noble szervezetében, ez megoldja Chris ügyét és tisztázza a becsületét. De ettől még nem terelődik a gyanú Trentre. Ő a kulcsfigurája ennek az egész szörnyű ügynek – érvelt Jeffrey.
– De ez veszélyes lehet És ne mondd nekem megint, hogy semmi baj nem lesz! Én jobban tudom.
– Kétségtelenül van benne veszély. Ostobaság lenne tagadni. De legalább nyilvános helyen találkozunk. Nem hiszem, hogy Trent bármivel is megpróbálkozna annyi ember szeme láttára.
– Csak egy apróságról feledkezel el. Te ésszerűen gondolkodol, Harding nem – jegyezte meg Kelly.
– Eddig nagyon agyafúrt gyilkos volt – emlékeztette rá Jeffrey.
– Most pedig rettenetesen kétségbeesett figura. Ki tudja, mit forgat a fejében?
Jeffrey magához vonta Kellyt. – Nézd – mondta –, Seibert semmire sem jut! Nekem kell próbálkoznom. Ez az egyetlen reményünk. És nincs sok időm.
– És én akkor hogyan hallgatózzam? Ha olyan szerencsés vagy, hogy Harding vallomást tesz, akkor sem lesz bizonyíték a kezedben.
Jeffrey sóhajtott. – Erre nem gondoltam.
– Egy csomó dologra nem gondoltál – mondta Kelly a könnyeivel küszködve. – Például arra, hogy nem akarlak elveszíteni.
– Úgyis elveszítesz, ha nem tudjuk bizonyítani, hogy Harding a tettes, akit keresünk – mondta Jeffrey. – Ki kell találnunk valamit, hogy lehallgathasd a beszélgetésünket. Talán ha Hardinggal elindulnánk, mint egyszerű sétálók… – A hangja elhalt. Tényleg nem volt semmi ötlete.
Komor csendben üldögéltek egymás mellett.
– Megvan! – kiáltott fel hirtelen Kelly. – Legalábbis azt hiszem.
– Micsoda?
– Ne nevess ki, de van egy mütyürke, amit láttam, amikor végiglapoztam az egyik vásárlói katalógust. Hatáserősítőnek hívják. Úgy néz ki, mint a sétálómagnó, csakhogy ez nem lejátssza, hanem felveszi és felerősíti a hangokat. Vadászok és madármegfigyelők használják. Meg színházlátogatók is. Biztosan remekül működik majd, ha ott állsz a Kagyló színpadon.
– Elképesztően hangzik – lelkesedett Jeffrey. – Hol van a legközelebbi üzlet?
– Van egy a Copley téren.
– Nagyszerű. Útközben meg is vehetjük.
– De van még egy gond – állította meg Kelly.
– Micsoda?
– A testi épséged.
– Aki mer, az nyer! – mondta Jeffrey fanyar mosollyal.
– Komolyan beszélek – szólt rá Kelly.
– Oké, majd elrejtek valamit a kabátom alatt, arra az esetre, ha a fickó rakoncátlankodik.
– Például mit? Egy elefántölő puskát?
– Aligha – mosolygott Jeffrey. – De van egy abroncshuzal a kocsidban?
– Halvány fogalmam sincs róla.
– Biztos van – mondta Jeffrey. – Azt fogom elvinni. Ez majd azzal a jó érzéssel tölt el, hogy nekem is van valami a kabátujjamban, mint egy pókerjátékosnak. Így ha a fickó sértegetni kezd, előrántom. De őszintén szólva, nem hiszem, hogy Harding valamilyen erőszakos cselekedetre ragadtatná el magát nyilvános helyen.
– És ha mégis?
– Ne aggódj emiatt! Nem tudunk minden kockázatot kizárni – mondta komolyan Jeffrey. – Akármivel próbálkozik Trent, ezzel csak bizonyítékot szolgáltat maga ellen. De menjünk! Nincs sok időnk. Ott kell lennünk a Kagyló színpadnál fél tízre, és közben meg kell állnunk a Copley téren is!

– Az isten verje meg! – hörögte Trent. Ökölbe szorította a kezét, behajlította a karját, és a tévé fölött úgy vágott bele a falba, mint a cölöpverő kos. Legnagyobb meglepetésére az ökle recsegve hatolt át a vakolaton és mögötte a lécborításon. Óvatosan visszahúzta a kezét, hogy megnézze, nem sérült-e meg. Még egy karcolás sem volt rajta.
Trent a szoba felé fordult és belerúgott a kávézóasztalba. A szerény bútor egyik lába azonnal kitört, a maradék része pedig a szobán átrepülve, óriási csattanással vágódott a falnak. Képeslapok, bilincsek és könyvek repültek szanaszét.
Hogy kitombolja bőszült dühét, Trent körülnézett, és meglátott egy üres sörösüveget. Azonnal felkapta és teljes erőből a konyhafalhoz vágta. Az üveg ripityára tört, a cserepei pedig szerteszóródtak a földön. Trent csak ezután kezdte lassan visszanyerni az önuralmát.
Hogyan történhetett ez meg, csodálkozott. Hiszen annyira óvatos volt. Minden apróságra ügyelt. Mégis először feltűnt az az átkozott nővér, most meg ez a dilinyós doktor. Hogy a fenébe tudhat ilyen sokat? És most nála vannak azok a polaroid fotók. Trent tudta, hogy nem kellett volna megcsinálnia azokat a felvételeket. Csak hülyéskedett egy kicsit. Csak látni akarja, hogyan fog kinézni… Ezt persze senki sem fogja elhinni. Vissza kell szereznie a képeket attól az átkozott doktortól. Szinte hihetetlen, hogy a fickónak volt mersze átkutatni a lakását.
Trent megmerevedett. Hirtelen egy másik rémítő gondolat ötlött fel benne. A pánik új hulláma öntötte el, amint kirohant a konyhába. Feltépte a hűtőszekrényhez legközelebbi konyhaszekrényajtót és egyetlen mozdulattal kimarkolta az összes üvegtárgyat. Néhány össze is tört, amint rázuhant az előkészítőpultra.
Remegő ujjakkal kiemelte a szekrény hamis hátlapját, azután belebámult a rejtekhely félhomályába. Megkönnyebbülten sóhajtott. Nem látszott, hogy bárki is benyúlt volna ide. Minden a helyén volt.
Trent ekkor kiemelte kedvenc 0,45-ös pisztolyát. A csövét az ingéhez dörzsölte. A fegyver tiszta volt, olajozott és munkára kész. Trent újból benyúlt az üregbe és kihúzta a tölténytárat. Miután ellenőrizte, hogy hiánytalanul megvan benne minden lövedék, lassan betolta a pisztoly agyába, amíg nem hallotta a jellegzetes kattanást.
Trent legnagyobb gondja az volt, hogy Jeffrey vajon elmondta-e másnak is, amit tud. A fickó tulajdonképpen szökésben van, így feltételezhetően senki másnak nem fecsegett. Ezt megpróbálja majd kiszedni belőle. De akárhogy is áll a dolog, Rhodesnak el kell tűnnie. Trent hangosan felnevetett. Rhodesnak biztosan fogalma sincs róla, kivel áll szemben.
Visszatérve a saját maga barkácsolta széfhez, Trent kiemelt egy tíz köbcentiméteres fecskendőt. Ahogy már Gail Shaffer esetében tette, felszívott egy parányi mennyiséget a sárga folyadékból, és steril vízben feloldotta. Aztán visszahelyezte a fiolát. Lelki szemeivel már látta, amint Jeffrey Rhodes epilepsziás rohamban vergődik a Kagyló színpad deszkáján. Ez a kép elégedett mosolyt csalt az arcára. Szép kis látványosság lesz.
Fölemelve a rétegelt lemezt, Trent óvatosan visszaillesztette a konyhaszekrény hátlapját és visszarakta azokat az üvegeket, amelyek nem törtek el. A cserepeket otthagyta, ahol voltak, majd akkor fogja eltakarítani őket, amikor visszajött.
Az előkészületeket befejezve ellenőrizte az időt. Még másfél órája volt a találkozásig. Amint besétált a nappali szobába, a telefonra pillantott, és azon tűnődött, mit tegyen. Rhodes beavatkozása olyan lehetséges veszélyforrást jelentett, amelyre Trentet nem figyelmeztették. Vívódott egy darabig, hogy telefonáljon-e vagy sem. Végül fölemelte a hallgatót. Azért telefonál, nyugtatta meg magát tárcsázás közben, hogy figyelmeztetést adjon, és nem azért, hogy segítséget kérjen.

14
Péntek
1989. május 19.
20 óra 42 perc

– Szóval így állunk – suttogta Devlin, amint látta, hogy Kelly garázsának ajtaja emelkedni kezd. A kis Honda megremegett, amint a motor duruzsolni kezdett. Aztán a kocsi kihátrált az utcára, a szokásosnál legalább kétszer sebesebben. Majd csikorgó gumikkal elhúzta a csíkot Boston irányába.
Devlin a gyújtáskapcsolóval matatott. Váratlanul érte, hogy a nő ilyen hirtelen meglógott. Mire elindult, Kelly kocsiját már csaknem szem elöl tévesztette. Alaposan meg kellett hajtania a Buickját, hogy utolérje.
– Nocsak! – hökkent meg Devlin, amikor már néhány mérföldre voltak Kelly otthonától. Egy második fej emelkedett titokzatosan a hátsó ülés fölé. Aztán a rejtélyes alak átmászott az első ülésre, és Kelly mellett foglalt helyet.
Devlin majd kibújt a bőréből, úgy örült ennek a váratlan ám felettébb érdekes fejleménynek. És lőn: amikor Kelly odahúzott a kocsijával a Copley téri üzletsor bejáratához, senki más, mint Jeffrey Rhodes ugrott ki a kocsiból és szaladt befelé.
– A kis ravasz – ujjongott elragadtatottan Devlin, amint elhúzott Kelly mellett és beállt a járdához. Arra gondolt, hogy végre-valahára rámosolygott a szerencse. Jeffrey mélyen bent volt a tömegben, és fölfelé tartott a mozgólépcsőn, amikor Devlin kikapcsolta a motort és átcsúszott a járda melletti ülésre. Éppen ki akart szállni amikor észrevette, hogy a kocsi ablaka hirtelen tengerkék színűvé vált. Aztán megpillantott egy fekete bőrövet és egy pisztolytáskát is, amelyben 0,38-as Smith and Wesson pihent.
– Sajnálom, de itt tilos a parkolás – szólalt meg a rendőr. Devlin a járőr szemébe nézett. A fickó nem látszott többnek tizennyolc évesnél. Zöldfülű újonc, gondolta Devlin. De kit is küldenének máskülönben járőrözni ilyenkor, péntek este? Devlin kotorászni kezdett a parkolási engedélye után, amellyel a város területén bárhol megállhatott, de az újonc ügyet sem vetett a kártyára.
– Haladjon tovább! – mondta kevésbé udvariasan.
– De én… – Devlin magyarázni kezdte, hogy ki ő. Pedig már nem sok értelme volt. Jeffrey végleg eltűnt a szeme elől.
– Az sem érdekelne, ha maga Dukakis kormányzó lenne – mondta öntudatosan az ifjú rendőr. – Nem parkolhat. Haladjon tovább! – mutatott előre a gumibotjával.
Devlin beletörődött, hogy meg kell változtatnia a tervét. Visszacsúszott a kormány mögötti ülésre és beindította a kocsit. Gyorsan megkerülte a háztömböt. Amint megpillantotta Kelly kocsiját, elszállt az aggodalma. Ez a kis közjáték a rendőrrel, a lehető legjobbkor jött. Így végül is nem veszthette el a parkolók tömegében Rhodest. Ehelyett odagurult a járdaszegélyhez, fél háztömbbel Kelly kocsija mögött, és újból kikapcsolta a motort. Aztán mind a ketten várták, hogy feltűnjön Jeffrey.
Amikor Jeffrey föltette a fülhallgatót, az eladó intett neki, hogy kapcsolja be a készüléket. Jeffrey elfordította a kis gombot. Aztán az eladó mondta Jeffreynek, hogy irányítsa a készüléket az üzlet túlsó végében álló házaspár felé.
– Nem mutatna ez remekül a kávézóasztalunkon? – kérdezte a férfi a nőtől. Egy üveggömb előtt álltak, amely úgy festett, mintha egy régi Frankenstein-film kellékei közül került volna ide. Valami megmerevedett plazma fészkelt benne, amely parányi kék villámok alakjában sugározta szét a fényt.
– Biztosan – bólogatott az asszony –, de nézd meg az árát! Ezért még egy Ferragamo cipőt is vehetek.
Jeffrey el volt bűvölve. A környező hangok tompa moraját is hallotta, de a házaspár beszélgetéséből minden egyes szót megértett.
– Ismeri a Kagyló színpadot a sétányon? – kérdezte Jeffrey az eladótól.
– Persze.
– Mit gondol, lehet onnan hallani valamit ezzel a készülékkel az elárusítóbódéknál?
– Még azt is, ha egy gombostűt ejtenek le rajta.
Jeffrey megvette a készüléket, aztán ügetett vissza Kelly kocsijához. Ugyanazon a helyen állt, ahol kiszállt belőle.
– Megkaptad? – kérdezte Kelly, amint a férfi becsukta a kocsiajtót.
Jeffrey felmutatta a csomagot. – Startra készen állunk – mondta harciasan. – Tényleg működik. Kipróbáltam.
Kelly kikanyarodott az útra, és a sétány felé indult. Egyikük sem nézett hátra. Nem vették észre a fekete Buick Regalt, amely három kocsival hátrább robogott a nyomukban.
Kelly a Storrow műúton hajtott a Beacon Hill felé. Miután előbukkantak egy aluljáróból, Jeffrey egy villanásnyi időre megpillantotta a füves térséget a Kagyló színpad előtt, a sétányon. A nap már lenyugodott, de még világos volt, és Jeffrey láthatta, hogy rengeteg ember élvezi a tavaszi estét. Ettől kicsit megkönnyebbült.
Befordultak jobbra a Revere utcába, aztán újból a Charlesra. Végiggördültek a Charles utcai üzletek előtt, aztán megint jobbra kanyarodtak, a Chesmut utcába. Az utca végének közelében sikerült parkolóhelyet találniuk, és kiszálltak a kocsiból.
Az utolsó néhány perc óta már egyikük sem beszélt. Az előkészületek izgalma lassan alábbhagyott. Egyre inkább az aggodalom kerekedett fölül, hogy az előzetes terveknek megfelelően fognak-e a dolgok menni. Jeffrey törte meg a csendet, amint elkérte a kocsikulcsot. Kelly az autó teteje fölött dobta át a férfinak, miután a saját oldalán bezárta az ajtókat.
– Nem felejtettünk el semmit? – kérdezte Kelly.
– Az abroncshuzal – csapott a homlokára Jeffrey. Odament a csomagtartóhoz, és felnyitotta. Nyoma sem volt ilyen huzalnak. Volt ott viszont egy kombinált fogó a szárnyas csavarokhoz, és egy hosszabbítókar az autóemelőhöz. Ez az acélrúd mintegy fél méter hosszú volt. Jeffrey egypárszor a tenyerébe suhintott vele. – Ez megfelel, ha szükség lesz rá. Csak egy jól irányzott ütés a sípcsontra, és bárki meggondolja magát. – De remélte, hogy erre nem kerül sor.
Az Arthur Fiedler gyaloghídon keltek át a sétányon. Kellemesen langyos este volt. Jeffrey még látta, amint néhány tarka vitorlás siklik a kikötő felé. A távolban a földalatti egyik szerelvénye robogott át a Longfellow hídon.

Devlin káromkodott. A Beacon Hillen még a tűzcsapnál is nehéz volt parkolót találni. Mire nagy nehezen ráakadt egy üres sávra a Storrow műút torkolatánál, ahol tilos volt ugyan a parkolás, Jeffrey és Kelly már a gyaloghídon igyekezett a sétány felé. Devlin fölmarkolta a bilincseket a szomszédos kocsiülésről, és rohant a híd lábához.
Számára rejtély volt, hogy mi folyik itt. A kellemes esti séta a korzón kissé különös viselkedés egy elítélt bűnöző és szökevény részéről, aki nagyon jól tudja, hogy hivatásos fejvadász van a sarkában. Jeffrey a mögötte lépegető nővel nagyon úgy festett, mintha találkozóra sietne. Devlin erősen gyanakodott, hogy valami történni fog, és ez felcsigázta érdeklődését. Mosconinak is azt mondta, szerinte Jeffrey valamit forgat a fejében. Hát lehet, hogy most derül ki, mire készül.
A hídon átkelve, Devlin leereszkedett a túloldalon, és rálépett a zöld tavaszi fűszőnyeg szélére. Nem érezte túlságosan sürgetőnek Jeffrey letartóztatását, hiszen ehhez a művelethez nem is képzelhetett eszményibb környezetet. Gyakorlatilag állandóan szemmel tarthatta Jeffreyt, miközben egyik oldalról a Charles folyó, másikról pedig a Storrow műút zárta le a menekülés útját. Ezenkívül a Charles utcai börtön csak kőhajításnyira volt, éppen a Charles körtéren túl. Így Devlin megengedhette magának azt a luxust, hogy kielégítse kíváncsiságát néhány percre, amíg megpróbálja kitalálni, mire is készül pontosan Jeffrey.
Devlin a szeme sarkából egyszer csak észrevette, hogy valami közeledik felé jobb kéz felől, hátulról. Ösztönösen balra mozdult, majd hirtelen megfordulva lehajolt. Közben villámgyorsan benyúlt vászondzsekijébe, és megragadta pisztolyának markolatát, amely a vállára szíjazott fegyvertáskából kandikált ki.
Aztán elvörösödött, mert csak egy korong repült el mellette, nyomában pedig fekete labrador loholt. A kutya röptében kapta el ügyesen a korongot.
Devlin kiegyenesedett, és mélyet lélegzett. Eddig észre sem vette, hogy az idegei ennyire feszültek.
A sétányon két vagy három tucat ember tartózkodott, és mindegyik el volt foglalva valamivel az alkonyi félhomályban. A korongdobálók mellett néhányan baseballt játszottak, mások egy kosárpalánk körül ugrabugráltak. A füves rész túloldalán, a Kagyló színpad előtt húzódó járdán egy csoport görkorcsolyázó keringett, a makadám gyalogúton pedig kocogók és biciklisták rajcsúroztak.
A mozgalmas jelenet láttán Devlin azon tűnődött, mi szél hozhatta ide Jeffreyt és Kellyt. Egyikük sem vett részt ezekben a játékokban. Ehelyett ott álltak és beszélgettek egymással, az árusítóbódékat övező fák árnyékában. Devlin csak annyit tudott kivenni, hogy Jeffrey segít Kellynek, amint a nő a nyakába akaszt egy sétálómagnóhoz hasonló készüléket.
Devlin töprengve emelte a szájához a kezét. Mi a fene történik itt? Amint így figyelt, Jeffrey még különösebb dolgot művelt. Lehajolt és megcsókolta Kellyt. Ejnye, ejnye, suttogta Devlin. Egy pillanatig kinyújtott karral fogták egymás kezét. Végül Jeffrey elengedte a lányt, aztán fölvett valami vékony rudat a földről.
A rúddal a kezében Jeffrey rohanni kezdett a füvön át a színpad felé. Devlin először követni akarta, attól való félelmében, hogy Rhodes eltűnhet a Kagyló színpad mögött, de aztán megtorpant, amikor látta, hogy a férfi a színpadhoz szalad, és a jobb oldalon kezd fölmenni a lépcsőkön.
Mialatt Devlin növekvő érdeklődéssel figyelte az eseményeket, Jeffrey egyenesen a színpad közepére sietett. Arccal az elárusítóbódék felé fordult, és beszélni kezdett. Devlin nem hallotta, mit mond, de látta, hogy az ajkai mozognak.
Kelly a bódék mellett állva, fölfelé tartott hüvelykujjal jelzett Rhodesnak lelkesen, hogy minden rendben. Mi történik itt, csodálkozott Devlin. A fickó Shakespeare-t szaval? És ha tényleg így van, mit csinál Kelly? A lány nyakában még mindig ott lógott a sétálómagnó. Devlin megvakarta a fejét. Ez az ügy percről percre rejtélyesebbé vált.

Trent Harding bedugta az övébe a 0,45-ös automata pisztolyt, pontosan úgy, ahogyan akkor tette, amikor elindult Gail Shafferhez. Az injekciós fecskendőt a ráhúzott védőkupakkal a jobb zsebébe tette. Ellenőrizte az időt. Kevéssel múlt kilenc óra. Ideje volt, hogy induljon.
A Revere utcán át sétált le a Charles körtérre. Ahhoz, hogy átjusson a folyó partjára, a Longfellow hídtól nyugatra eső gyalogátkelőhelyet használta.
Késő este volt, mire végigballagott a gránit korlátlábakkal szegélyezett korzón. Zöldellő fák sűrű lombja hajolt fölé. A Charles folyó a halvány rózsaszín esti égbolt visszavert fényében csillogott. A nap mintegy fél órája nyugodott le.
Korábban Trent még ideges és nyugtalan volt Jeffrey Rhodes miatt, mert nem tudta, hogy a férfi mit akar. Zsarolása legalább olyan váratlan, mint amilyen megrázó volt. De most, hogy felkészült a találkozásra, Trent aggodalma is elcsitult. Meg akarta kapni a fotóit, és biztos akart lenni abban, hogy Rhodes a saját szakállára dolgozik. Ezenkívül Trentet egyáltalán nem érdekelte a férfi sorsa. Egyszerűen beadja neki az injekciót, és kész. Ahogyan látta már Gail Shaffernél, tudta, hogy a szer hatásosan és gyorsan működik. Valaki hívni fogja a mentőket, ennyi lesz az egész.
Egy kocogó pár suhant el Trent mellett a félhomályban, amitől majdnem frászt kapott. Legszívesebben kirántotta volna a pisztolyát, és beleeresztett volna néhány golyót ezekbe a rohadékokba. Ugyanúgy csinált volna, ahogyan a Miami Vice-ban látta: szétterpesztett lábak, merev karok, és egyszerre két marok a fegyveren.
Előtte magasodott a Kagyló színpad óriási félgömbje. Trent a domború oldal felől közelítette meg a színpadot. Hirtelen borzongást érzett, amint az adrenalin szétáradt a testében. Nemsokára dr. Jeffrey Rhodessal fog találkozni. Dzsekije alatt hátranyúlva, a keze megmarkolta a 0,45-ös nyelét. Az ujja körültapogatta a ravaszt. Izgató érzés volt. Rhodes átkozottul kellemes meglepetésben részesül.
Trent megállt. El kellett döntenie valamit. Jobbról vagy balról kerülje meg a Kagyló színpadot? Megpróbálta felidézni magában a színpad helyzetét, azon tűnődve hogy ez változtat-e valamit a lényegen. Aztán úgy döntött, hogy tanácsosabb, ha a Storrow műút van a háta mögött. Ha menekülnie kell Rhodes kinyírása után, akkor az autóút felé fog futni.

Jeffrey idegesen járkált a színpadon a középponttól jobbra. A görkorcsolyázók, akik a színpad és a füves rész közötti kis makadámúton nyüzsögtek, szintén a jobb oldalt részesítették előnyben. Jeffrey igyekezett a közelükbe húzódni, de csak annyira, hogy Trent ne sejtse a lehallgatást. A görkorcsolyázók először gyanakodva figyelték Jeffreyt, aztán néhány perc múlva már rá sem hederítettek.
Jeffreyt ugyanis az lepte meg elsősorban, hogy a halláserősítő készülék képes volt kiszúrni a görkorcsolyázók dübörgését. De érzése szerint valamivel ellensúlyoznia kellett, hogy a készülék oldalt helyezkedik el, és nem a színpad kagyló alakú védőtetőjének akusztikai gyújtópontjában. Sejtette, hogy ugyanilyen zavaró lesz a Storrow műút gyorsforgalma is.
Egyre gyorsabban sötétedett. Az égbolt még ezüstkék színben derengett, de kezdtek feltünedezni a csillagok, és a fák alatti árnyékok sötét bíborszínbe öltöztek, Jeffrey most már nem látta Kellyt. A korongokkal és a labdákkal játszók többsége befejezte a viháncolást, és elvonult. Néhányan azonban még a füvön tartózkodtak. Távol, jobbra a sétaúton még feltűnt néhány késői kocogó, meg időnként egy-egy kerékpáros.
Jeffrey az órájára nézett. Fél tíz volt. Hardingnak most kellett jönnie. Kis idő elteltével Jeffrey tűnődni kezdett, mit csinálna, ha Trent mégsem jelenne meg. Eddig a pillanatig meg sem fordult a fejében ez a lehetőség.
Nyugalomra intette magát. Trent jönni fog. Amilyen beteges ez a fickó, az élete árán is vissza akarja szerezni a fényképeket. Jeffrey abbahagyta a járkálást, és kibámult a színpad előtti füves térségre. Ha Trent mégis erőszakoskodna, lesz elég helye a menekülésre, gondolta. A kabátujjában elrejtve ott lapult Kelly autójából az acélrúd. Éppen kézre esik, ha meg kell vele fenyegetnie a fickót. Jeffrey a távolba kémlelt. Megpróbálta felfedezni Kelly alakját a sötétben a fák alatt, az elárusítóbódék közelében, de sehogy sem sikerült. Ez azt jelentette, hogy Harding sem láthatja. Így semmiképp sem sejtheti, hogy tanúja lesz valaki a beszélgetésüknek.
Jeffrey távoli szirénahangra rezzent össze. Visszafojtott lélegzettel figyelt. A vijjogás egyre közeledett. Lehet, hogy a rendőrség? Harding riadóztatta őket? A sziréna egyre magasabban szólt, ahogy közeledett, de aztán Jeffrey megpillantotta a hangforrást. Mentőkocsi húzott el a Storrow műúton.
Jeffrey sóhajtott. Fölengedett benne a feszültség. Újból járkálni kezdett, aztán hirtelen megállt. Trent Harding meredt rá bal oldalról, a színpad lépcsőiről. Egyik keze oldalt volt, a másik pedig a háta mögött, a bőrdzseki alatt.
Jeffreynek inába szállt a bátorsága, amint Trentre bámult, aki egy ideig mozdulatlanul állt. A férfi gallér nélküli, könnyű fekete bőrdzsekit és kőmosott farmernadrágot viselt. Szőke haja az alkonyi félhomályban úgy világított, mintha fehér lenne. Rezzenéstelen szeme félelmetesen csillogott.
Jeffrey szemben állt azzal a férfival, akiről gyanította, hogy legalább hat gyilkosságot követett el. Újból eltűnődött a férfi indítékain. Számára ezek megfejthetetlennek látszottak. A kabátujjában lapuló acélrúd, és az összes lehetséges szemtanú ellenére Jeffreyt hirtelen elfogta a félelem. Trent Harding volt az ismeretlen kártya a pakliban. Nem lehetett megjósolni, mivel válaszol a zsarolási kísérletre.
Trent kimérten haladt fölfelé a színpadlépcsőkön. Mielőtt az utolsó fokra lépett, hogy egy szintre kerüljön Jeffreyvel, óvatosan körülnézett, aztán látható elégedettséggel Jeffreyre függesztette a tekintetét. Megvető arckifejezéssel és hetyke, magabiztos léptekkel indult el felé.
– Maga Jeffrey Rhodes? – kérdezte végül, megtörve a csendet.
– Nem emlékszik rám a Memorialból? – kérdezett vissza Jeffrey rekedt hangon. Aztán megköszörülte a torkát.
– Emlékszem magára – mondta Trent. – És most tudni akarom, miért háborgat.
Jeffrey szíve lázasan kalapált. – Talán kíváncsiságból. Egyre jobban odavagyok tőle, ahogyan dolgozik. Ez aztán a szép munka. Engem kétszer ítéltek el. Egy kicsivel többet szeretnék tudni az indítékairól. – Jeffrey úgy érezte magát, mint a pattanásig feszített zongorahúr. Az izmai teljesen görcsbe rándultak, annyira készült minden pillanatban a menekülésre.
– Nem tudom, miről beszél.
– Akkor, gondolom, nem tud semmit a polaroid fotókról sem.
– Azokat vissza akarom kapni. Azt akarom, hogy adja vissza őket. Most.
– A megfelelő időben. Mindent a megfelelő időben. Miért nem mesél nekem először Patty Owenről vagy Henry Noble-ről? – Gyerünk, sürgette Jeffrey gondolatban. Beszélj már! Beszélj!
– Tudni akarom, kinek fecsegett még az ütődött elméleteiről?
– Senkinek – felelte Jeffrey. – Számkivetett vagyok. Szökevény, aki az igazságszolgáltatás elől menekül. Ember, barátok nélkül. Kinek mondtam volna el?
– És elhozta a fotókat?
– Nem azért vagyunk itt – válaszolt Jeffrey kitérően.
– Ez minden, amit tudni akartam – mondta elégedetten Harding. Villámgyors mozdulattal előhúzta kezét a háta mögül, és meglóbálta pisztolyát. Aztán megragadta mind a két kezével, ahogyan Crockett a Miami Vice-ban, és a csövével célba vette Jeffrey homlokát.
Jeffrey megdermedt. A szíve kihagyott egy ütést. Erre nem számított. Elborzadva meredt a fekete lyukra a pisztoly csövének végén. Az acélrúd nevetséges játékszer volt ehhez a fegyverhez képest.
– Forduljon meg! – utasította Harding.
Jeffrey képtelen volt megmozdulni.
Trent kutatni kezdett az injekciós fecskendő után, miközben a fegyvert Rhodesra fogta. Jobb kezével végül kihalászta zsebéből a fecskendőt. Jeffrey rémülten nézte. Aztán a sötétből sikoltás hallatszott. Kelly volt! Óh, istenem, gondolta Jeffrey, amint elképzelte, hogy a nő rohan át a füves térségen a színpad felé.
– Azt hittem, egyedül jött – horkant föl Trent. Egy lépést tett előre, és rákulcsolta kezét a fegyverre. Jeffrey látta, amint a férfi mutatóujja lassan görbülni kezd, hogy meghúzza a ravaszt.
Mielőtt Jeffrey bármit tehetett volna, fegyverdörrenés hallatszott, ezt a görkorcsolyázók sikoltása és fejvesztett menekülése követte.
Jeffrey lábai megroggyantak. Az acélrúd csörömpölve hullott ki a kabátujjából. De nem érzett fájdalmat. Azt hitte, lövést kapott, de ehelyett Trent homlokán jelent meg egy apró lyuk. A férfi megingott. Aztán egy második, hosszabb dörej hallatszott egy gyors lövéssorozat nyomára. Jeffreynek az volt az érzése, hogy a hang a háta mögül, a színpad jobb oldala felöl jött.
Trent hátratántorodott az újabb lövésektől, amelyek egyenesen a mellébe vágódtak. Jeffrey megkövülten bámulta, amint Trent pisztolya végigcsúszik a színpadi deszkákon és csattanva megáll az ő lábánál. A fecskendő pilinckázva hullott a színpadra, aztán mozdulatlan maradt. Ezt már alig lehetett elviselni. Jeffrey lenézett Trentre. Tudta, hogy a férfi halott. Koponyájának hátsó részéből hiányzott egy darab.

Abban a pillanatban, ahogy elhangzott a lövés, és a szőke fickó úgy megtántorodott, mintha leütötték volna, Devlin a fűbe vetette magát.
A pázsitos területen átrohanva éppen félúton volt. Akkor kezdett szaladni a színpad felé, amikor meglátta, hogy a szőke férfi pisztolyt ránt. Devlin azért ügyelt arra, hogy a földhöz közel legyen, ezért meggörnyedve szaladt, mert így meglephette a két férfit. Amikor meghallotta Kelly sikoltását, nem törődött vele. Aztán felhangzott a sorozat. A hadseregnél eltöltött idő, de főként a Vietnamban szerzett tapasztalatok alapján Devlin már az első lövés után tudta, hogy ezt különleges, nagy kaliberű, automata géppisztolyból adták le.
Devlin nem ismerte föl a szőke pasast. Feltételezte, hogy ezzel az idegenből jött fazonnal rémisztgette Mosconi, amikor arra célzott, hogy másokat is bevon a keresésbe. Devlin el volt szánva arra, hogy nem hagyja magát elütni a fejpénztől. Lesz egy-két szava Mosconihoz, ha újra találkoznak. De először most ezzel az üggyel kellett foglalkoznia, amely valóságos karneváli jelenetté kezdett válni. A géppisztolylövés azt jelentette, hogy harmadik fejvadász is belépett a buliba. Devlin már régóta forgolódott ebben a kegyetlen játszmában, de még sohasem hallott arról, hogy akár a legelszántabb fejvadász is egyetlen szó nélkül kinyírta volna a vetélytársát.
Devlin a fűben lapulva lassan felemelte a fejét, és a színpad felé kémlelt. Innen nem látta a szőke férfit. A doktor meg csak állt tátott szájjal, mint egy bolond. Devlin alig tudta megállni, hogy oda ne kiáltson neki: vesse magát a földre. De nem akarta magára vonni a figyelmet anélkül, hogy ne tudott volna többet a géppisztolylövések eredetéről.
Újabb sikoltással, és láthatóan nem törődve a saját biztonságával, Kelly magához tért a lövéssorozat után, és Devlin mellett elrohanva egyenesen a színpad felé tartott. Devlin csak sóhajtott, és a szemeit forgatta. Micsoda pár ez a kettő, gondolta. Nagyon kíváncsi volt, melyiküknek sikerül előbb megöletnie magát.
De Kelly sikoltozása legalább fölrázta dermedtségéből Rhodest. A nő felé fordult, feltartotta a kezét és rákiáltott, hogy álljon meg. A nő megtorpant. Devlin is föltápászkodott, és félig guggolva körülnézett. Ebből a helyzetből már láthatta, hogy a szőke fickó tehetetlen rongycsomóként fekszik a színpad közepén.
Devlin ezután azt látta, hogy két férfi lép ki hanyagul az árnyékból, és a színpadra vezető lépcsőkön kezd fölfelé ballagni. Egyikük automata géppisztolyt szorított magához. Mindkettőjükön sötét öltöny, fehér ing és egyszerű nyakkendő volt. Mintha rengeteg ráérő idejük lenne, nyugodtan közeledtek az orvoshoz, aki feléjük fordult. Devlin arra gondolt, hogy óvadéki fejvadászokhoz képest kissé szokatlan a stílusuk. De ez legalább olyan hatásos volt, mint amilyen kegyetlen. Nyilvánvalóan Jeffrey Rhodes kellett nekik.
Devlin a pisztolytáskájából előhúzta saját fegyverét, és két marokra fogva odarohant vele a színpadra. – Állj! – kiáltotta határozottan, miközben fegyverét a géppisztolyos férfi mellének irányította. – Rhodes az enyém! Én fogom bevinni! Érthető?
A két férfi megtorpant. Láthatólag meglepte őket Devlin feltűnése. – Én legalább annyira meg vagyok lepve, mint ti – suttogta Devlin félig magának, félig az öltönyösöknek.
A férfiak körülbelül hat méterre voltak tőle, egyenesen szemben. Jeffrey Devlin látóterének jobb szélén állt. Ekkor Devlin felismerte az egyik férfit. Nem fejvadász volt.

Jeffrey szíve hevesen dobogott, és a torka annyira kiszáradt, hogy nem tudott nyelni. A pulzusa a halántékán lüktetett. Devlin hirtelen feltűnése legalább annyira meglepte, mint a két öltönyös férfi megjelenése.
Legalább Kelly kimaradt volna ebből a jelenetből, akármi is következik, gondolta Jeffrey. Sosem lett volna szabad belerángatnia ebbe a zűrös helyzetbe. De nem ez volt az alkalmas idő az önmarcangolásra. Az öltönyös férfiak hirtelen megálltak. Teljes figyelmükkel Devlin felé fordultak, aki a színpad szélénél állt, és mindkét kezével a pisztolyát markolta. Devlin feszülten figyelte a két férfit. Senki sem beszélt, és senki sem mozdult.
– Frank? – szólalt meg végül Devlin. – Frank Feranno. Mi a fene történik itt?
– Nem hiszem, hogy bele kellene avatkoznod, Devlin – mondta a géppisztolyos férfi. – Ez nem a te ügyed. Mi csak a doktort akarjuk.
– A doktor az enyém.
– Sajnálom – mondta Frank.
A két férfi lassan kezdett szétválni.
– Senki se mozduljon! – ordította Devlin.
De a férfiak nem törődtek vele. Konokul távolodtak egymástól. Jeffrey hátrálni kezdett. Először csak egy lépést tett, de amikor látta, hogy a három férfi, legalábbis időlegesen, valami rejtélyes osztozkodással van elfoglalva, úgy döntött, kihasználja ezt az előnyt. Jelenleg nem ő volt a célpont. Abban a pillanatban, ahogy elérte a lépcsőt, sarkon fordult és lerohant.
A háta mögül hallotta, amint Devlin rászól a két férfira, hogy maradjanak veszteg, máskülönben lőni fog. Jeffrey a füves térség felé rohant, és elkapta Kellyt, aki éppen a gyepszőnyeg és a makadámút szélének találkozásánál állt. Megragadta a karját és együtt rohantak tovább az Arthur Fiedler gyaloghíd felé.
Amikor elérték a csavarvonalú rámpát, futólépésben tettek meg rajta néhány fordulót. Egyszerre fegyverdörej hallatszott a színpad felől. Mind a ketten megremegtek, de nem néztek vissza. Először csak egyetlen lövés dördült el, de azt rögtön követte egy géppisztoly gyors, ugató hangja. Jeffrey és Kelly átszaladt a Storrow műút fölött, aztán lerohantak a másik oldalon. Lihegve érték el Kelly kocsiját. A nő őrült igyekezettel kutatott a kulcs után, mialatt Jeffrey a kocsi tetejét verte nyitott tenyérrel.
– Nálad vannak! – kiáltott rá Kelly, hirtelen észbe kapva.
Jeffrey kihalászta a kulcsokat a zsebéből, aztán átlökte őket a kocsi tetején. Kelly kinyitotta az ajtókat, és mindketten beugrottak. A nő beindította az autót, aztán repülőstarttal lendültek előre és fordultak a Storrow műútra. A kocsi gyorsan elérte a száz kilométeres óránkénti sebességet. Amikor percek alatt a Storrow végéhez értek, Kelly bekanyarodott a város szűk utcáinak labirintusába.
– Mi a jó ég történt itt? – méltatlankodott Kelly, amikor mind a ketten lélegzethez jutottak.
– Bárcsak tudnám! – kiáltotta Jeffrey. – Fogalmam sincs. De azt hiszem, ezek rajtam marakodtak!
– És én még hagytam magam rábeszélni erre a tervre – háborgott Kelly. – Újból a megérzésemre kellett volna hallgatnom.
– Nem láthattuk előre az eseményeket – csillapította Jeffrey. – Nem volt rossz terv. Valami dilis dolog történik itt. Semmi értelme sincs az egésznek, kivéve, hogy az az egyetlen ember, akinek a révén újból egyenesbe hozhattam volna az életemet, most már halott. – Jeffrey megborzongott, amint felrémlett benne Trent Harding szánalmas alakja, ahogy ott feküdt egy apró lyukkal a homlokán.
– Most aztán el kell mennünk a rendőrségre – mondta türelmetlenül Kelly.
– Nem tehetjük.
– De láttuk, hogy megöltek egy embert!
– Én nem mehetek, de ha te úgy érzed, hogy menned kell, hát tessék – mondta Jeffrey. – Annyit mindenesetre tudok, hogy valószínűleg Trent Harding meggyilkolásáért is el fognak ítélni. Ez lesz a sors igazi fintora.
– Akkor most mit szándékozol csinálni? – kérdezte Kelly.
– Valószínűleg azt, amit jó néhány nappal ezelőtt is akartam – válaszolta Jeffrey. – Elhagyom az országot. Dél-Amerikába megyek. Miután Trent halott, nem hiszem, hogy sok választási lehetőségem volna.
– Menjünk vissza hozzám, és gondoljuk végig a dolgot – kérte Kelly. – Jelenleg egyikünk sincs abban az állapotban, hogy ilyen fontos döntést hozzunk.
– Nem biztos, hogy visszamehetünk – figyelmeztette Jeffrey. – Devlin bizonyára a házadtól követett bennünket. Most már tudja, hogy nálad rejtőztem. Azt hiszem, jobb lesz, ha kiteszel egy szállodánál.
– Ha szállodába költözöl, én is veled megyek – csattant fel Kelly.
– Tényleg mellettem akarsz maradni azok után, ami történt?
– Megfogadtam, hogy végigcsinálom.
Jeffrey meghatódott, de tudta, több kockázatnak már nem teheti ki Kellyt. Ugyanakkor szerette volna, ha a nő mellette marad. Mindössze pár napja voltak együtt, de már el sem tudta képzelni, mihez kezdene nélküle.
Egy dologban Kellynek biztosan igaza volt. Jeffrey nem volt abban az állapotban, hogy felelősséggel döntsön. A férfi lehunyta a szemét. Teljes idegkimerültséget érzett. Túl sok megpróbáltatáson ment keresztül. Minden érzelmi tartaléka kimerült.
– Mi lenne, ha kihajtanánk a városból, és egy kis fogadóban szállnánk meg? – kérdezte Kelly, amikor Jeffrey nem állt elő semmilyen javaslattal.
– Jól van – bólintott szórakozottan a férfi, miközben agya már önkéntelenül visszatért azokhoz a hátborzongatóan feszült pillanatokhoz ott a színpadon. Visszaemlékezett rá, hogy Devlin fölismerte az egyik férfit. Frank Ferannónak nevezte. Jeffrey sejtette, hogy valamennyien fejvadászok voltak, akik mohón harcoltak a beszolgáltatásáért járó jutalomért. De miért ölték meg Hardingot? Ennek nem volt semmi értelme, hacsak nem hitték azt, hogy ő is fejvadász. De még akkor is. Az óvadéki ügyek fejvadászai legyilkolják egymást?
Jeffrey kinyitotta a szemét. Kelly a péntek éjszakai forgalomban kínlódott a kocsival.
– Tudsz most vezetni? – kérdezte tőle Jeffrey.
– Jól vagyok már.
– Ha valami gond van, én is vezethetek – ajánlkozott a férfi.
– Mindazok után, amiken most keresztülmentél, azt hiszem inkább pihenned kellene – mondta halkan Kelly. Jeffrey bólintott. Ezzel nem tudott vitába szállni. Aztán elmondta Kellynek, hogy szerinte az öltönyös férfiak ugyanolyan fejvadászok voltak, mint Devlin, és érte harcoltak, hogy megszerezzék a kitűzött jutalmat.
– Én nem így képzelem – mondta Kelly. – Amikor megpillantottam azokat az embereket, azt gondoltam, hogy ezek Trenttel vannak. Közvetlenül a nyomában tűntek fel. De aztán az a benyomás alakult ki bennem, hogy ezek ellene vannak és nem vele. Nagyon tudatosan lőtték le Trentet. Nem voltak rákényszerítve, hogy megöljék. Parancsra tették. Nem te voltál a célpont.
– De megölni Trentet? – kérdezte Jeffrey. – Ennek nincs semmi értelme. Csak egy esetben. Ha ebből valakinek haszna van. Meggyőződésem, hogy Trent Harding volt a gyilkos, még ha nincs is rá bizonyítékunk. Szebb lesz a világ nélküle.
Jeffrey egyszer csak felnevetett.
– Mit találsz olyan mulatságosnak? – kérdezte Kelly.
– Csodálkozom a saját együgyűségemen. Hogy én tényleg azt hittem, Harding elárulja majd magát, ha találkozik velem. Visszagondolva erre, fogadni mernék, kezdettől fogva kitűnő alkalomnak tekintette a találkozót, hogy eltegyen láb alól. Nem mondtam még neked, de volt nála egy injekciós fecskendő. Azt hiszem, nem azt tervezte, hogy golyót ereszt belém. Arra készült, hogy a toxinjából ereszt belém egy adagot.
Kelly hirtelen beletaposott a fékbe, és az út széléhez gördült a kocsival.
– Mi baj van? – kérdezte Jeffrey rémülten. Már várta, hogy Devlin megint feltűnik előttük az éjszakában. Ez a behemót mindig a legváratlanabb pillanatokban bukkant elő.
– Csak eszembe jutott valami – felelte Kelly izgatottan.
Jeffrey értetlenül meredt rá a félhomályban. Kocsik húztak el mellettük, miközben fényszóróik bevilágítottak egy-egy villanásra az autó belsejébe. Kelly odafordult a férfihoz. – Talán Trent megölésének volt valami rejtett haszna.
– Miről beszélsz?
– Talán a halál adja kezünkbe a rejtély kulcsát, amire sosem bukkantunk volna rá, ha nem ölik meg.
– Nem tudlak követni – mondta panaszosan Jeffrey.
– Azok az öltönyös férfiak elsősorban azért érkeztek oda, hogy Hardingot lőjék le, és nem téged. Ebben biztos vagyok. És ez nem emberbaráti cselekedet volt. Ez valamiről árulkodik. – Kelly percről percre élénkebb lett. – Azt jelenti, hogy valaki úgy gondolta, Harding veszélyes lehet. Talán nem akarták, hogy beszéljen veled. Azt hiszem, azok a férfiak a furcsa öltönyükben és a fegyverükkel hivatásos bérgyilkosok voltak. – Kelly lélegzetet vett. – Szerintem ez az egész dolog sokkal bonyolultabb, mint ahogy eddig képzeltük.
– Úgy véled, hogy Harding nem olyan őrült alak volt, aki egyedül tevékenykedik?
– Pontosan ez a véleményem – mondta határozottan Kelly. – Ami ma éjjel történt, az olyan, mint valami összeesküvés. Minél többet gondolkodom rajta, annál inkább erősödik bennem a gyanú, hogy létezik még egy rejtett dimenzió, amit teljesen figyelmen kívül hagytunk, mert a magányos pszichopata verziójára összpontosítottunk. Most már nem hiszem, hogy egyedül dolgozott.
Jeffrey gondolatai visszakalandoztak a Frank Feranno és Devlin közötti szóváltásra. Frank azt mondta: "Ez nem a te ügyed. Mi csak a doktort akarjuk." Nekik tehát ő kellett, méghozzá élve. Hiszen megvolt rá a lehetőségük, hogy őt is lelőjék, akárcsak Hardingot.
– Mi van a biztosítótársaságokkal? – kérdezte Kelly. Sosem rajongott értük. Különösen Chris öngyilkossága után nem.
– Most meg miről beszélsz? – hökkent meg Jeffrey. Az átélt izgalmak után teljesen tompa volt az agya. Képtelen volt követni Kelly gondolatait.
– Valakinek haszna van ezekből a gyilkosságokból – mondta tűnődve Kelly. – Emlékezzél rá, hogy valamennyi kórházi biztosító legalább annyit fizetett, ha nem többet, mint Chris biztosítója. De a kettő ugyanaz a biztosítótársaság volt.
Jeffrey egy pillanatig gondolkodott. – Ez kicsit vad ötletnek látszik. A biztosítótársaságok nyereségre tesznek szert, de csak nagyon hosszú távon tudják a kifizetett összegeket visszanyerni olyan különleges biztosításokkal, amelyek során megemelik az orvosok havi befizetési díját.
– De végső soron jól járnak – mondta Kelly. – És ha a biztosítótársaságoknak hasznuk van, azt hiszem, nem szabad elfeledkeznünk arról, hogy ők is benne lehetnek ebben az egészben.
– Érdekes gondolat – mondta Jeffrey minden meggyőződés nélkül. – Nem szívesen szakítom félbe az ötletrohamodat, de mivel Trent kiesett a képből, ez az egész csak akadémikus eszmefuttatás. Úgy értem, még mindig semmiféle bizonyíték nincs a kezünkben. Nemcsak az a bizonyíték hiányzik, hogy Trent benne volt ebben a bűnügyben, hanem még azt a sejtésünket sem tudjuk igazolni, hogy valamilyen méregről van szó. Seibert lelkesedése ellenére eddig még semmit sem sikerült kimutatni.
Jeffreynek eszébe jutott az injekciós fecskendő, amivel Trent meg akarta ölni a színpadon. Ha lett volna annyi lélekjelenléte, hogy felkapja, akkor most Seibertnek megfelelő mennyiség állna rendelkezésére a vizsgálatokhoz. De Jeffrey tudta, hogy nem tehet magának szemrehányást. Hiszen akkor iszonyatosan meg volt rémülve, hogy pillanatokon belül megölik.
Aztán eszébe jutott Trent lakása. – Miért is nem gondoltam erre korábban? – szólalt meg izgatottan, miközben az öklével kalapálta a fejét. – Még van egy esélyünk, hogy bizonyítsuk Trent bűnösségét és a toxin létezését – kiáltott fel Jeffrey. – Trent lakása! Valahol abban a lakásban kell lennie a döntő bizonyítéknak.
– Csak azt ne! – jajdult fel Kelly. – Ugye nem azt akarod mondani, hogy menjünk vissza a lakásába?
– Ez az egyetlen esélyünk! Gyerünk, nézzük meg! Most már biztosan nem kell tartanunk attól, hogy belebotlunk Trentbe. Holnap pedig már ott lesznek a hatóságok. Ma éjjel kell odamennünk. Minél hamarabb, annál jobb.
Kelly hitetlenkedve rázta a fejét, de végül belökte a sebességváltó kart, és újból elindultak.

Frank Feranno rettenetesen érezte magát. A saját szempontjából nézve ez volt élete legrosszabb éjszakája. Pedig olyan ígéretesen indult minden. Úgy látszott, hogy Tonyval együtt tízezer dollár üti a markukat, ha eltakarítanak az útból egy Trent Harding nevű szőke gyereket és elkábítanak egy orvost, akit Jeffrey Rhodesnak hívnak. Aztán csak annyi a dolguk, hogy a Logan repülőtérre hajtsanak és fölrakják a doktort egy ott várakozó sugárhajtású gépre. Minden olyan egyszerűnek látszott, hiszen a kölyök és a doktor a Kagyló színpadnál találkozott a sétányon, este fél tízkor. Két legyet egy csapásra. Ennél jobban már el sem lehetett volna rendezni. De nem úgy sült el a dolog, ahogy tervezték. Egyáltalán nem számítottak rá, hogy feltűnik Devlin.
Frank most éppen kisétált Philips boltjából a Charles körtéren, odaballagott fekete Lincoln Town kocsijához, majd bemászott. A lehajtott napellenző hátlapján a kis tükörbe pillantva figyelte a bal homlokán azt a horzsolást, amelyet most alkoholos vattával próbált kitisztítani. Annyira csípett, hogy Frank összeharapta a nyelvét. Devlin majdnem kinyírta. Arra a gondolatra, hogy milyen közel volt a halálhoz, görcsbe rándult a gyomra.
Kibontotta a másik csomagot is, és egy kis üvegből két tablettát dobott a szájába. Aztán fölemelte az autótelefon kagylóját, és felhívta St. Louist.
Egy ideig recsegett a vonal majd egy férfi jelentkezett.
– Matt – szólította meg Frank. – Én vagyok, Feranno.
– Egy pillanat – mondta Matt.
Frank hallotta, amint Matt odaszól a feleségének, hogy ezt a hívást a másik szobába fogja átkapcsolni, és majd tegye le a kagylót, amikor ő átvette. Fél perccel később Frank hallotta, amint a másik készüléken valaki fölvette a kagylót. Aztán Matt átkiáltott a feleségének, hogy átvette a vonalat. Apró kattanás jelezte, amint a nő a helyére tette a kagylót.
– Mi a nyavalya van? – horkant fel Matt. – Arról volt szó, hogy csak akkor hívod ezt a számot, ha baj van. Nehogy azt mondd nekem, hogy elcsesztétek ezt a dolgot!
– Pedig zűr van – mondta Frank. – Nagy zűr. Tony lövést kapott. Halott. Valamit elfelejtettél nekünk megmondani, Matt. Valami díjat tűztek ki a doktor fejére. A szakma egyik legvagányabb fejvadásza tűnt fel, és biztosan nem lett volna ott, ha nincs pénz a dologban.
– Mi van az ápolóval? – kérdezte Matt.
– Az már a múlté. Könnyű eset volt. A dokival gyűlt meg a bajunk. Mennyi pénz forog itt kockán?
– A kiszabott óvadék félmillió dollár.
Frank füttyentett. – Tudod, Matt, ez nem jelentéktelen tény. Ha tudtuk volna, kissé másképp kezdtünk volna bele az ügybe. Fogalmam sincs róla, mennyire fontos neked az orvos, de ezek után emelkedtek az áraim. Az az érzésem, hogy túl alacsonyan állapítottad meg a munkabért, nem is beszélve arról, hogy elvesztettem az egyik legjobb társamat. Meg kell vallanom, nagyon elégedetlen vagyok, Matt. A kezdet kezdetén említened kellett volna már az óvadékot.
– Elrendezzük, Frank – mondta nyugtatóan Matt. – Az orvos valóban fontos nekünk. Nem annyira, mint ahogy meg kellett szabadulnunk Trent Hardingtól, de azért fontos. Mondok neked valamit. Ha leszállítod nekünk a doktort, felemeljük a fizetséget hetvenötezerre. Ez hogy hangzik?
– Hetvenötezer dollár szépen cseng. Úgy tűnik, a ti doktorotok ugyancsak fontos ember. Van valami támpont, hogy hol találhatom meg?
– Nincs. De ez is az egyik ok, amiért olyan sokat fizetünk érte. Azt mesélted, milyen jó vagy a szakmában. Itt a lehetőség, hogy bebizonyítsd. Mi van Harding holttestével?
– Úgy tettem, ahogy kérted – válaszolta Frank. – Szerencsére eltaláltam Devlint, miután lelőtte Tonyt, de nem tudom, mennyire súlyosan sebesült meg. Nem volt sok időm. De a holttest tiszta. Nem azonosítható. És igazad volt: ott hevert egy injekciós fecskendő is. Elhoztam. Ezt is fölteszem majd a gépre.
– Kitűnő Frank – mondta elégedetten Matt. – Mi van Harding lakásával?
– Ez a következő lépés.
– Emlékezz rá! Teljes nagytakarítást kérek – figyelmeztette Matt. – És ne felejtsd el a rejtekhelyet a konyhaszekrényben a fridzsider mellett. Rámolj ki mindent, aztán rakd a repülőre. És keresd meg a kölyök noteszét. Amilyen balfácán volt, könnyen bejegyezhetett valamit. Ha megtalálod, tedd a gépre a többi holmival együtt. Aztán rámoljátok szét a lakást. Olyan legyen, mintha rablás történt volna. Megszerezted a kölyök kulcsait?
– Aha, meg vannak. Nem lesz gond bejutni a lakásba.
– Remek. Sajnálom Tonyt.
– Hát ez életveszélyes játék – sóhajtott Frank. Most már jobban érezte magát, ahogy a hetvenöt lepedőre gondolt. Frank letette a kagylót, aztán újból tárcsázott.
– Nicky, itt Frank. Szükségem van egy kis segítségre. Nem nagy munka, csak szét kell rámolni egy kéglit. Mit szólnál néhány százashoz? A Hanover utcában veszlek fel, a Via Veneto kávéház előtt. A biztonság kedvéért hozd magaddal a stukkerodat.

Amikor balra kanyarodva befordultak a Garden utcába,
Kellynek kellemetlen érzése támadt. Még mindig maga előtt látta Trent Hardingot, amint kalapáccsal a kezében üldözi őket. Odagördült az utca jobb oldalához és leparkolt a járdánál húzódó kocsisor mellett. A kocsiablakon kihajolva felnézett Trent lakására.
– Uhh – sóhajtott borzongva. – Világos van fent. – Trent biztosan égve hagyta a lámpákat, mert arra gondolt, hogy csak fél órát lesz távol – mondta Jeffrey.
– Biztos vagy benne? – nézett rá Kelly.
– Természetesen nem vagyok biztos benne – ismerte el Jeffrey –, de ez ésszerű feltevésnek látszik. Éppen eléggé ki vagyok borulva attól, hogy föl kell mennem. Ne borzold még jobban az idegeimet.
– Talán már ott van a rendőrség.
– Azt sem tudom elképzelni, hogy kiértek a Kagyló színpadhoz, nemhogy ide. Majd óvatos leszek. Hallgatózni fogok, mielőtt belépek. Ha megjönne a rendőrség, mialatt fönt vagyok, dőlj rá az autókürtre, aztán kerüld meg a kocsival a háztömböt, és állj meg a Revere utcában. Ha úgy adódik, a tetőkön át fogok menekülni, és majd ott rohanok ki az egyik épületből.
– Az előző alkalommal is megpróbáltam nyomni a kürtöt – borongott Kelly.
– Ezúttal odafigyelek majd.
– És mit fogsz csinálni, ha valami terhelő bizonyítékot találsz?
– Akkor otthagyom, és felhívom telefonon Randolph-ot – válaszolta Jeffrey. – Ő feltétlenül tudja mozgósítani a rendőrséget egy házkutatási paranccsal. Ezen a ponton én már átengedem a nyomozást a szakembereknek. Hadd kezdjenek forogni az igazságszolgáltatás csikorgó fogaskerekei! Közben pedig, azt hiszem, jobb lesz, ha elhagyom az országot. Legalábbis arra az időre, amíg föl nem mentenek a vád alól.
– Mintha az olyan könnyű lenne – vetette közbe Kelly.
– Az is lesz, ha kezembe akad a toxin vagy valami egyértelmű bizonyíték – mondta Jeffrey. – És Kelly, ha távozom az országból, szeretném, ha te is velem tartanál.
Kelly beszélni kezdett valami másról, de Jeffrey közbevágott. – Fontold meg – kérlelte.
– Boldogan megyek – vágta rá Kelly. – Igazán.
Jeffrey mosolygott. – Majd még megbeszéljük ezt. Most csak kívánjál szerencsét!
– Sok szerencsét! – mondta Kelly nyugtalanul. – És siess!
Jeffrey kiszállt a kocsiból. Fölbámult Trent lakásának nyitott ablakára. Megállapította, hogy a szúnyoghálót még nem tették vissza a helyére. Ez jó jel. Ezzel időt fog nyerni. Átvágott az utcán és a bejárati ajtón keresztül belépett az előcsarnokba. Aztán minden nehézség nélkül áthaladt a belső ajtón is. A lépcsőházban pirított hagyma illata terjengett, és sztereóberendezések hangja dübörgött. Amint ballagott fölfelé a szemetes lépcsőházban, rossz előérzete egyre erősödött. De tudta, hogy le kell győznie a félelmét. Határozott elszántsággal felment a tetőre, aztán lesétált a tűzlépcsőn.
Jeffrey bedugta a fejét a nappali szobába, és hallgatózott. Csak a dübörgő zene hallatszott be tompán a folyosóról. A helyiség üres volt, és Jeffrey elégedetten mászott be a szobába.
Azonnal észrevette, hogy a lakásban sokkal nagyobb fölfordulás van, mint ahogy előző este látta. A kávézóasztal föl volt borítva, és hiányzott az egyik lába. Minden, ami az asztalon volt, szanaszét hevert a padlón. A telefon fölött kerek nyílás feketéllett a vakolatban. A konyhaajtó közelében elszórt üvegcserepek hevertek mindenütt. A limlom között Jeffrey egy törött sörösüveget is látott.
Gyorsan meggyőződött róla, hogy senki sincs a lakásban. Aztán odament a bejárati ajtóhoz, és becsatolta a biztonsági láncot: Nem akarta kockáztatni, hogy megint meglepjék. Amikor végzett ezekkel a szükséges apróságokkal, hozzáfogott a kutatáshoz. Elképzelésének megfelelően először a levelezést kezdte keresni. Persze nem akarta itt elolvasni. Inkább magával viszi, és majd szabad idejében átböngészi.
A levelezés fölkutatására az íróasztal látszott a legalkalmasabb helynek. De mielőtt nekilátott volna, belépett a konyhába, hogy valami üres zacskó után nézzen, amibe beleteheti a leveleket. A konyhában még több törött üveget talált.
Jeffrey értetlenül nézte az üvegcserepeket. Közvetlenül a hűtőszekrény közelében az előkészítő asztalon hevertek a darabok. Úgy látszott, mintha egy csomó üvegtárgyat szándékosan törtek volna össze. Odalépett a pulthoz, és kinyitotta a fölötte található konyhaszekrényajtót. Ebben a rekeszben az alsó polcon a töröttekhez hasonló üvegek sorakoztak. A felső polcán tányérok feküdtek.
Jeffrey azon tűnődött, mi történhetett itt a lakásban, mielőtt Trent elment. Aztán megakadt a szeme a konyhaszekrény mélységének eltérésén. Az üveges rész fele olyan mély volt, mint az edénytartó rekesz. Benyúlva a szekrénybe, félresöpörte az üvegeket, és megkocogtatta a hátlapot. Érezte, hogy a fa mozog. Megpróbálta maga felé kifeszíteni a szekrény hátsó lapját, de nem sikerült. Erre taktikát változtatott, és megpróbálta belökni a falemezt. Amikor a jobb sarkát ütögette, a falemez elfordult. Ekkor Jeffrey megragadta a kiálló szélét, és az egészet kihúzta.
– Hurrá! – kiáltott fel, amint bekandikálva megpillantott egy felbontatlan Marcaine-os dobozt 30 milliliteres ampullákkal, egy szivardobozt, egy injekciós fecskendő készletet és egy sűrű sárga folyadékkal teli, gumidugóval lezárt fiolát. Valami törlőruha után nézett a konyhában. Amikor talált egyet a hűtőszekrény fogójára akasztva, azzal emelte föl óvatosan a fiolát. Külföldi gyártmánynak látszott. Jeffrey tudta, hogy ilyen fiolákban tartják a steril injekciós oldatokat is.
Ugyanazzal a konyharuhával kiemelte a szivarosdobozt az üregből, és az előkészítő asztalra helyezve levette a fedelét. Ropogós százdollárosok kötege pihent benne. Amint visszaemlékezett a saját százdolláros kötegeire, úgy becsülte, hogy a szivardobozban körülbelül húsz- és harmincezer dollár közötti összeg lehet.
Aztán mindent visszarakott megint a helyére. Még a falemezes hátlapot és az üvegtárgyakat is gondosan letörölte, hogy ne maradjon rajta semmin az ujjlenyomata. Az izgatottságtól egyre jobban felbátorodott. Nem volt kétsége afelől, hogy a fiolában az a sárga folyadék a fantomtoxin, és hogy az elemzés ki fogja mutatni, mit kell keresnie Seibertnek Patty Owen szérumában. Még annak is örült, hogy rábukkant a pénzre. Szerinte ez alátámasztotta Kelly feltevését, hogy valamilyen bűnszövetkezettel van dolguk. A sikeren felbuzdulva Jeffrey még mohóbb lett. Valahol a lakásban lennie kell más bizonyítéknak erre az összejátszásra. De előbb gyorsan átvizsgálta a konyhaszekrény maradék rekeszeit, míg végül talált egy barna bevásárlózacskót, amelyért eredetileg kijött.
Visszatérve a nappaliba, gyorsan átvizsgálta az íróasztalt, és egy csomó levelet meg számlát talált. Az egészet belerakta a papírzacskóba. Aztán a hálószobába sietett, és elkezdte a keresést a komódban. A második fiókban egy köteg Playgirl magazint talált eldugva. Ezeket otthagyta. A harmadik fiókban rengeteg levélre bukkant, többre, mint amire számított. Odahúzott egy széket, és elkezdte őket nagyjából szétválogatni.

Kelly idegesen dobolt az ujjaival a kormánykeréken, és nyugtalanul fészkelődött az ülésen. Trent épületétől lejjebb két kapuval egy kocsi indult el a parkolóhelyről. Kelly percekig nézett utána. Aztán felpillantott Trent nyitott ablakára, azon tűnődve, vajon mi tartja ott Jeffreyt. Minél tovább késlekedett a férfi, Kelly annál idegesebb lett. Mit tud ennyit vacakolni odafent? Mennyi időt vehet igénybe egy ilyen lakás átkutatása?
A Garden utca nem volt forgalmas, de amíg Kelly várakozott, legalább fél tucat autó fordult be a Revere utcáról és hajtott el mellette. A kocsik láthatólag parkolóhelyet kerestek. Így Kelly nem volt meglepve, amikor hirtelen újabb fényszórópár bukkant elő a Revere utcából, és lassan kúszott felé. A nő figyelmét csak az keltette fel, hogy a kocsi közvetlenül Trent épülete előtt fékezett, és a parkoló kocsikkal párhuzamosan állt meg. A kocsi tompított fényszórói kialudtak, és helyettük a parkolásjelző lámpák gyulladtak fel.
Kelly hátrafordulva látta, hogy a jobb első ülésről sötét pulóveres férfi száll ki a kocsiból, és odasétált a járdához. Ráérősen nyújtózkodott, miközben a gépkocsivezető is kiszállt. A vezető feltűrt ujjú, fehér inget viselt. A kezében irattáskát tartott. A két férfi nevetett valamin. Látszott, hogy nem sietős a dolguk. A fiatalabbik szívott még egy slukkot a cigarettájából, és a csikket beledobta a csatornába. Aztán mindketten bementek az épületbe, ahol Trent lakott.
Kelly szemügyre vette a kocsit. Óriási fényes fekete Lincoln Town típus volt, amelyen valóságos antennaerdő burjánzott. A kocsi egyáltalán nem illett ebbe a környezetbe, és ez nyugtalanságot ébresztett Kellyben. Habozott, hogy megnyomja-e a kürtöt, de semmiképpen sem akarta fölöslegesen riadóztatni Jeffreyt. Tett egy mozdulatot, hogy kiszáll a kocsiból, aztán úgy döntött, hogy nyugton marad. Újból fölnézett Trent ablakára, mintha a puszta pillantásával ki tudná csalogatni Jeffreyt.

– Ha be tudod bizonyítani, hogy számíthatok rád, akkor nagy terveim vannak veled, Nicky – mondta Frank, amint mentek fölfelé a lépcsőházban. – Tony távozásával elszakadt egy szál a cégem hálójában. Sejted, mire gondolok.
– Bármilyen balhé van, csak egy szavába kerül, és a dolog el lesz intézve – válaszolta Nicky.
Frank közben azon tűnődött, hol a pokolban fogja megtalálni azt az orvost. El kell indítania valakit, aki majd mindenfelé szimatol. Nicky erre kitűnő lesz, ha kicsit ostoba is.
Fölértek a negyedikre. Frank alig kapott levegőt. – Kevesebb pastasciuttát kell ennem – lihegte, amint kihúzta a zsebéből Harding kulcsait. Rápillantott a zárra, és megpróbálta fölmérni, melyik kulcs nyitja. De képtelen volt dönteni, ezért a keze ügyébe eső első kulcsot benyomta a zárba, és megpróbálta elfordítani. Nem volt szerencséje. Megpróbálta a másodikat. Ez már elfordult. Belökte az ajtót, de az csak addig nyílt, ameddig a biztonsági lánc engedte. – Mi a fene ez? – kérdezte Frank.

Jeffrey azonnal meghallotta, amint az első kulcs megzördült a zárban. Egy pillanatig úgy ült a rémülettől, mint aki karót nyelt. Első gondolata teljesen ésszerűtlen volt. Trent nem halt meg. Mialatt Frank a második kulcsot próbálta, Jeffrey pánikszerű gyorsasággal rohant el az ajtó mellett. Amikor Nicky az ajtót betörve a szobába zuhant, Jeffrey már az ablaknál volt.
– Itt a doktor! – ordította valaki. Jeffrey úgy lendült át az ablakpárkányon, mint a hivatásos magasugró. Ezúttal egyetlen mozdulattal sikerült földet érnie a túloldalon. Másodperceken belül már a tűzlépcsőn kúszott felfelé. Felérve a tetőre a korábbi útvonalat követte, egymás után mászva meg a csatlakozó tetőket. De most elkerülte azt a padlásházikót, amelyet tegnap használt, mert attól félt, hogy a rögzítő kampó ugyanúgy van még kiszakítva, ahogy tegnap maradt. A háta mögött üldözőinek lábdobogása hallatszott. Jeffrey sejtette, hogy ezek ugyanazok az idegenek, akik a Kagyló színpadon megjelentek, és akikről Kelly úgy vélte, hogy hivatásos bérgyilkosok. Amikor feljött Trent lakásába, nem számolt velük.
Jeffrey őrült igyekezettel próbált behatolni néhány padlásházikóba, de mindegyiknek zárva volt az ajtaja. Amikor eljutott a saroképületig, annak végre nyitva találta a tetőfeljáró ajtaját. Jeffrey berohant, berántotta az ajtót, és a zár után tapogatózott, hogy bereteszelje. De nem talált semmiféle szerkezetet. Erre sarkon fordult, és rohanni kezdett lefelé a lépcsőkön.
A férfiak a háta mögött eközben sokat ledolgoztak a hátrányukból. Amint Jeffrey az utcai szinthez közeledett, úgy érezte, már nem sokkal vannak lemaradva mögötte.
Amikor az utcára ért, villámgyorsan döntött. Tudta, hogy nem érné el idejében Kellyt, és nem tudna beugrani a kocsiba, mert a két férfi hamarabb elkapná ezért inkább megfordult, és rohant végig a Revere utcán. Nem akarta több veszélynek kitenni a nőt. Mindenképpen azon volt, hogy megpróbálja lerázni üldözőit, mielőtt visszatér Kellyhez.
A háta mögött hallotta, amint a férfiak kiértek az utcára, és utánavetették magukat. Jeffreynek nem sok előnye volt. Befordult balra a Cedar utcába, és elrohant egy mosoda meg egy üzlet mellett. Elég sokan haladtak a járdán. Üldözői közül a gyorsabbiknak most már jól hallotta a lábdobogását. Úgy tűnt, hogy lényegesen jobb formában van, mint a másik, és a távolság egyre csökkent Jeffrey és közötte.
A Pinckney utcába befordulva Jeffrey lefelé kezdett rohanni a Beacon Hill-i dombról. Nem ismerte túlságosan jól ezt az előkelő negyedet. Csak azon imádkozott magában, nehogy zsákutcában kössön ki. De a Pinckney utca a Louisburg térre nyílt.
Jeffrey rájött, hogy valamilyen módon el kell rejtőznie, ha ki akarja játszani üldözőit. A futást nem fogja bírni sokáig. Amint megpillantotta a kovácsoltvas kerítést, amely a Louisburg tér középső bokros részét kerítette körül, egyenesen odarohant, és felkapaszkodott a mellmagasságban sorakozó vastüskékre. Leugrott a túloldalon a fűbe, és a cipője mélyen belesüppedt a gyepszőnyegbe. Aztán a sűrű bokrok közé vetette magát, és lekuporodott a nedves földre. Visszafojtott lélegzettel várt.
Hallotta, amint a két férfi végigrohan a Pinckney utcán. Futó lépteik dobogását kísértetiesen verték vissza az elegáns téglaépületek homlokzatai. Az egyik üldöző nemsokára fel is bukkant a tér sarkán. Amint a férfi szem elől tévesztette a zsákmányt, azonnal lelassított, aztán megállt. A másik férfi néhány pillanattal később csatlakozott hozzá. Miközben zihálva szedték a levegőt, rövid megbeszélést tartottak.
A teret övező gázlámpák fényénél Jeffrey egy villanásra megpillantotta a két férfit. Éppen szétváltak. Az egyik balra, a másik jobbra indult el. Aki fölfelé tartott, abban fölismerte a Kagyló színpadon látott alakot. A másik ismeretlen volt, és pisztolyt szorongatott a kezében.
A férfiak módszeresen kutatták végig a kapualjakat, a lépcsőházakat, sőt a kocsik alá is benéztek, miközben végighaladtak a téren. Jeffrey még akkor sem moccant, amikor a két alak eltűnt a szeme elől. Attól tartott, hogy egy óvatlan mozdulattal felhívhatja magára a figyelmet.
Amikor úgy ítélte meg, hogy a férfiak már valószínűleg a tér túlsó végében járnak, hirtelen arra gondolt, hogy átveti magát a kerítésen, és visszarohan Kellyhez. De aztán másképp döntött. Félt, hogy túl könnyen észrevehetik, miközben átmászik a kerítésen.
Jeffrey hirtelen összerezzent, mert a közelében miákolás hangzott fel. Az arcától karnyújtásnyira szürke cirmos álldogált, s a farka zászlórúdként meredt a magasba. A cica újból nyávogott, aztán közelebb ballagott, hogy hozzádörgölődzön Jeffrey fejéhez, majd hangosan dorombolni kezdett. Jeffreynek eszébe jutott, hogy majdnem frászt kapott Delilától, amikor Kelly éléskamrájában összetalálkoztak. Érdekes, a macskák azelőtt sohasem tanúsítottak iránta különösebb figyelmet. Most meg, úgy látszik, minduntalan előbukkannak, valahányszor megpróbál elrejtőzni!
Fejét elfordítva, Jeffrey kikémlelt a bokrok közül. Azt látta, hogy a két férfi a tér Mount Vernon utcai sarkánál tanácskozik. Csak egy magányos gyalogos haladt végig a járdán. Jeffrey arra gondolt, mi lenne, ha segítségért kiáltana. De a gyalogos belépett az egyik házba, és gyorsan eltűnt. Jeffrey ekkor azt latolgatta, hogy mindenképpen segítségért kiált. De aztán letett róla, hiszen valószínűleg csak annyi haszna lenne belőle, hogy néhány lakásban világosság gyulladna. Ha pedig mégis volna valakiben annyi lélekjelenlét, hogy felhívja a 911-et, a legjobb esetben is tíz-tizenöt percbe telne, mire megérkezne a rendőrség. És Jeffrey egyáltalán nem volt biztos benne, hogy túlságosan örülne a rendőrökkel való találkozásnak.
A két férfi ismét elvált, és elindult a Pinckney utca felé. Séta közben most már a füves térséget is figyelték. Jeffrey érezte hogy ismét hatalmába keríti a pánik. Miután a macska is konok igyekezettel próbálta felhívni magára a figyelmet, Jeffrey rádöbbent, hogy nem rostokolhat itt tovább. Valamit tennie kell.
Maga alá húzta a lábát, aztán eleven rugóként fölpattant a kerítésre. Ugyanolyan gyorsan mászott át rajta, mint az előbb. De amikor a túlsó oldalon lehuppant a macskakőre, a jobb bokája megbicsaklott. A fájdalom vibrálva futott végig a gerincén.
Nem törődött vele, hanem vágtatni kezdett végig a Pinckney utcán. A háta mögött az egyik ember átordított a másiknak. Hamarosan lábdobogások zaja verte fel a Pinckney utca csöndjét. Jeffrey elrohant a West Cedar utca mellett, és a Charles utca felé loholt. Kétségbeesetten kutatva segítség után, egyenesen berohant az utcába, és megpróbált egy arra haladó motorost megállítani. De a száguldó kétkerekűek közül egyik sem állt meg.
Amint üldözői egyre gyorsabban közeledtek a Pinckney utcán, Jeffrey átvágott a Charles utcán, és futott tovább a Brimmer utcáig, ahol balra fordult. Itt egyenesen végigrohant az első háztömb mellett.
Kétségbeesésében Jeffrey az adventisták temploma felé menekült. Abban reménykedett, hogy ott valahol elbújhat. Amikor elérte a gótikus kapuboltozat bejárati ajtaját, megmarkolta a nehéz kilincset, és rántott rajta egyet. Az ajtó nem moccant. Zárva volt. Jeffrey az utca felé fordult, és elcsigázottan dőlt neki a kapunak, amikor az egyik ember felbukkant. A férfi a pisztollyal. Néhány pillanat múlva a másik is megérkezett. Sokkal jobban ki volt fulladva mint az első. Ő volt, akit Jeffrey korábban is látott. A két férfi komótos léptekkel elindult feléje.
Jeffrey visszafordult a templomkapu felé, és vadul dörömbölni kezdett rajta. Aztán csak annyit érzett, hogy egy fegyver csöve préselődik a halántékának, és hallotta, amint a fáradtabbik ember megszólal. – Viszontlátásra, doktor!

Kelly rácsapott a kocsi műszerfalára. – Ez nem lehet igaz! – mondta hangosan. Mit csinálhat ennyi ideig? Ismét felnézett Trent ablakára most legalább századszor. Még mindig nyoma sem volt Jeffreynek.
A kocsiból kiszállva, ráhajolt a tetőre, és azon gondolkozott, mit tehetne. Használhatta volna az autókürtöt, de nem vitte rá a lélek, hogy megzavarja a férfit csak azért, mert aggódik érte és balsejtelmei vannak. Ha a kutatás ilyen sokáig tart, akkor Jeffrey biztosan ráakadt valamire. Az is átvillant Kelly agyán, hogy maga megy föl a lakásba. De attól tartott, hogy amikor kopog az ajtón, Jeffrey a rémülettől azonnal elmenekül.
Kelly éppen ezen őrlődött, amikor a fényes fekete Lincoln visszatért. Alig tíz perccel ezelőtt Kelly látta, amint az egyik ember visszajött, hogy elvigye a kocsit. De furcsa módon az utca végéből jött, nem pedig Trent lakásának épületéből. Kelly figyelte, amint a kocsi most megállt a járdánál parkoló autók mellett, ugyanazon a helyen, mint korábban. Aztán ugyanaz a két személy szállt ki a kocsiból, és mindketten bementek Trent épületébe.
Kellyben fölébredt a kíváncsiság. A kocsitetőre támaszkodva fölegyenesedett, és elindult a Lincoln felé, hogy jobban szemügyre vegye. Zsebre dugott kézzel ballagott a kocsihoz, hogy egy ráérős járókelő benyomását keltse, ha véletlenül valamelyik férfi hirtelen felbukkanna.
Amikor egy vonalba ért a Lincolnnal, végigpillantott az utcán mindkét irányban, mintha bűn lenne, hogy kíváncsiskodik. Kissé meghajolva benézett a kocsi műszerfalára. Csupán egy autótelefont látott, máskülönben semmi érdekes nem volt a vezetőülés előtt. Kelly még két lépést tett, és bepillantott a hátsó ülésre is, mert kíváncsi volt, miért van ennyi antennája a kocsinak.
Gyorsan fölegyenesedett, mert valaki összekuporodva aludt a hátsó ülésen. Majd lassan előrehajolva újból benézett. Az ember egyik karja természetellenesen hátra volt csavarodva. Úristen, döbbent meg Kelly, hiszen ez Jeffrey!
Dühödten próbálta kinyitni az ajtót. Zárva volt. Átrohant a kocsi túloldalára a másik ajtóhoz. Egyik ajtó sem nyílt. Kétségbeesve nézett körül valami követ keresve. Kifeszítette a járda egyik laza kövét. Visszarohant a Lincolnhoz, és nekihajította a kockakövet a hátsó ajtó ablakának. Többször is bele kellett vágnia, mire az üveg milliónyi mokkacukor nagyságú darabra hullott szét. Kelly benyúlt, és kioldotta az ajtózárat.
Amint behajolt, és megpróbálta fölébreszteni Jeffreyt, hallotta, amint fentről elkiáltja magát valaki. Feltételezte, hogy az egyik férfi volt a kocsiból. Bizonyára meghallották az ablak csörömpölését.
– Jeffrey, Jeffrey! – kiáltotta. Valahogyan ki kellett szabadítania a kocsiból. Nevének hallatára a férfi mocorogni kezdett. Megpróbált beszélni, de a hangja halk motyogásba fulladt. A szempillája kissé megemelkedett, amint eltorzult arccal erőlködött.
Kelly tudta, hogy nincs sok ideje. A férfit a két csuklójánál fogva kezdte maga felé húzni. A férfi lábai tehetetlenül koccantak a talajra. A teste teljesen élettelen volt. Úgy látszott, hogy eszméletlen. Kelly elengedte a férfi csuklóját, ehelyett átkarolta hátulról a mellkasát, és kivonszolta a kocsiból.
– Próbálj felállni, Jeffrey! – kiabálta. De a férfi olyan volt, akár a rongybaba. Kelly tudta, ha elengedné, ott esne össze a járdán. Valószínűleg elkábították.
– Jeffrey! – sikoltotta. – Járjál! Próbálj meg járni!
Minden erejét összeszedve, Kelly odahúzta Jeffreyt a járdához. A férfi megpróbált segíteni, de úgy mozgott, mint akinek minden végtagja megbénult. Úgy látszott, semmilyen terhet nem bírnak el a lábai, így felállni is képtelen.
Mire Kelly odaért a kocsijához, Jeffrey már valamelyest meg tudta támasztani a testét, de még túlságosan kábult volt ahhoz, hogy fölfogja a helyzetét. Kelly nekidöntötte a kocsinak, miközben a saját testével támasztotta. Aztán kinyitotta a hátsó ajtót, és megpróbálta begyömöszölni a férfit. Amikor meggyőződött róla, hogy valamennyi végtagját betuszkolta, gyorsan rácsapta az ajtót.
A bal első ajtót kinyitva, Kelly beugrott a vezetőülésre. Hallotta, amint Trent épületének kapuja kivágódik, és nekicsattan az ütközőbaknak. Kelly begyújtotta a motort, a kormányt erőteljesen balra rántotta és gyorsított. Olyan erővel ment neki az előtte álló kocsinak, hogy Jeffrey a hátsó ülésről a padlóra zuhant.
Ezután hátramenetbe kapcsolt, villámgyorsan tolatott, és ekkor a mögötte lévő kocsiba rohant bele. Az egyik férfi elérte az autóját. Egyetlen mozdulattal fölrántotta az ajtót, mielőtt Kellynek ideje lett volna bezárni. A fickó durván megragadta a nő karját. – Ne olyan hevesen, hölgyem! – ordította Kelly fülébe.
Kelly a szabad kezével átrántotta a sebességváltót, és tövig nyomta a gázpedált. A kormánykerékbe kapaszkodott, amint érezte, hogy az a vadállat oldalra húzza az ajtón át. Autója előrelendült, és csak centiméterekkel kerülte el az előtte álló kocsit, ahogy balra rántotta a kormányt. A nyitott ajtó csikorogva súrolta végig az utca túloldalán parkoló kocsikat. A férfi, aki megragadta a karját, néhány pillanattal előbb fájdalmasan felordított, amint beszorult egy parkoló autó és Kelly kocsijának csapkodó ajtaja közé.
Kelly továbbra is padlóig nyomta a gázpedált. Nyitott ajtóval száguldott le a Garden utcán, de még idejében beletaposott a fékbe, hogy elkerülje azt a mintegy fél tucat gyalogost, akik éppen a Garden és Cambridge utca forgalmas kereszteződésén keltek át. Az emberek rémülten ugráltak szét, amint Kelly kocsija vadul csikorgó gumikkal farolva oldalra billent, néhány centiméterrel tőlük.
Kelly becsukta a szemét, és felkészült a legrosszabbra. Mire kinyitotta, a kocsi már nem mozdult, de a lendület száznyolcvan fokkal perdítette meg a tengelye körül. Éppen a forgalommal szemben állt meg a Cambridge utcában, farkasszemet nézve egy sor dühöngő gépkocsivezetővel. Némelyikük már kiszállt a kocsijából, és fenyegetően közeledett. Kelly hátramenetbe kapcsolt, és szűk félkörívet leírva a helyes irányba fordult. Ekkor pillantotta meg a Garden utcán lefelé száguldó fekete Lincolnt. Aztán a kocsi már ott volt a nyomában csak centiméterek választották el autójának lökháritójától.
Kelly úgy döntött, hogy ezt a dög nagy Lincolnt a Beacon Hill szűk utcácskáiban fogja lerázni, ahol a saját Hondája sokkal fürgébben forgolódik. A következő lámpánál lekanyarodott balra a Cambridge utcáról. Fordulás közben önkéntelenül levágta a kanyart és feldöntött egy szeméttartályt. Kocsijának ajtaja szélesre tárult, majd újból visszacsapódott. Kelly fölfelé száguldott a dombon. Fent még idejében fékezett, hogy balra fordulhasson a szűk Myrtle utcába. Visszapillantó tükréből megállapította, hogy taktikája máris gyümölcsözik. A Lincoln valósággal térdre roskadt mögötte. Túlságosan nagy volt ahhoz, hogy ilyen éles kanyart ekkora sebességgel vegyen be.
Minthogy házassága előtt Kelly évekig élt a Beacon Hillen, jól ismerte az egyirányú szűk utcák labirintusát. Befordulva jobbra, a Joy utca egyirányú forgalmával szemben Kelly megkockáztatta hogy elérje a Mount Vernon utcát. A Mount Vernonnál ismét jobbra fordult, és a dombról lefelé száguldott a Charles utca irányába. Kelly terve az volt, hogy átvág a Louisburg tér felé, aztán eltűnik a Pinckney utca forgatagában. De amikor fékezett a térnél, észrevette, hogy a keresztező út mindkét irányban el van torlaszolva. Az egyik torkolatban egy taxi állt, a másikban pedig épp most kászálódott ki valaki egy személyautóból.
Kelly villámgyorsan úgy döntött, hogy folytatja útját a Mount Vernonon, de ez a megállás sokba került neki. A visszapillantó tükörből látta, hogy a Lincoln ismét a nyomában van. Amint előrenézett, gyorsan fölmérte, hogy már nem éri el a zöld lámpát a Charles utcában. Ezért inkább befordult balra a West Cedar utcába.
Miután innen bekanyarodott jobbra a Chestnut utcába, Kelly gyorsított. Előtte a Charles utcai kereszteződésben a lámpa sárgára váltott, de ő nem lassított. Belerobogott a kereszteződésbe, ám hirtelen megpillantott egy jobb kéz felől közeledő taxit. A sofőr vadul villogtatta a lámpáját. Kelly fékezett és balra rántotta a kormányt, így a kocsi újból megfarolt. A közvetlen összeütközés helyett csak enyhe ütés érte a kocsiját. S a motorja még csak le sem fulladt.
Kelly nem állt meg, bár a taxis kiugrott járművéből és az öklét rázva ordított felé. Kelly továbbszáguldott a Chestnut utcán, aztán a Brimmerhez érve balra fordult. Fordulás közben észrevette, amint a Lincoln éppen megkerüli a lecövekelt taxit.
Kellyn úrrá lett a pánik. Taktikája nem úgy vált be, ahogy szerette volna. A Lincoln szinte rátapadt a kocsijára. A sofőr láthatólag szintén ismerte a Beacon Hillt.
Kelly rádöbbent, hogy ki kell találnia valami különleges megoldást. Befordult balra, a Byron utcába, aztán ismét balra, a Brimmer utcai parkolóházba. Elhajtott az üvegfülkében üldögélő kapuőr mellett, élesen irányt változtatott, és jobb kéz felé rágördült egyenesen az egyik gépkocsiemelőre.
A két ügyeletes megkövülten nézte, amint a nő elhajt mellettük, aztán futólépésben elindultak az autólift felé. Mielőtt megszólalhattak volna, Kelly odakiáltotta: – Üldöz egy férfi egy fekete Lincolnnal. Segítsenek. Meg akar ölni!
A két ügyeletes értetlenül meredt egymásra Az egyik felvonta a szemöldökét, a másik rántott egyet a vállán, és lelépett a liftről. Aki fent maradt, meghúzta az indítózsinórt. Az autóemelő két ajtaja úgy zárult össze, mint egy őskori szörnyeteg alsó és felső állkapcsa. Az emelő csikorogva indult fölfelé.
Az ügyeletes hátrasétált, és odahajolt Kelly ablakához. – Tényleg meg akarja valaki ölni magát? – kérdezte tárgyilagosan.
– Én is alig akarom elhinni – sóhajtott Kelly. – És mi van a barátjával? Feltartóztatja a pasast, ha bejön a garázsba?
– Biztosan – nyugtatta meg az ügyeletes. – Nem minden éjszaka fordul elő, hogy meg kell menteni egy bajba jutott hölgyet.
Kelly megkönnyebbülten hunyta le a szemét, és ráhajtotta a fejét a kormánykerékre.
– Mi baja annak a tagnak ott a hátsó ülés előtt a padlón? – érdeklődött az ügyeletes.
Kelly nem nyitotta ki a szemét. – Ivott – mondta egyszerűen. – Túl sokat a Margarita koktélból. Tudja, hogy az milyen…

Amikor Frank másodszor telefonált, megint várnia kellett, amíg Matt át nem váltotta a telefont a szokásos tortúrával. Frank ezúttal a saját otthonában üldögélt, és a vonal is lényegesen jobb volt, mint amikor az autótelefonon jelentkezett.
– Megint baj van? – kérdezte Matt. – Nem tetszik ez nekem, Frank.
– Nem sejthettük előre, ami történt – szabadkozott Frank. – Amikor Nicky és én felmentünk Trent lakásába, ott találtuk a doktort.
– Mi van a konyhaszekrényben őrzött holmival? – vágott közbe türelmetlenül Matt.
– Nem lesz vele gond – mondta Frank. – Ott volt érintetlenül.
– Elkaptátok az orvost?
– Ez volt a gond. Végigkergettük az egész Beacon Hillen. De aztán elkaptuk.
– Rettenetes! – szörnyülködött Matt.
– Nem ez a baj – folytatta Frank –, hanem hogy újból elveszítettük. Elkábítottuk azzal a szerrel, amit a gépen küldtél, és ez remekül hatott. Aztán beraktuk a pasast a kocsimba arra a kis időre, amíg fölugrunk, hogy kezelésbe vegyük a lakást és elhozzuk a holmit, amit kértél. Arra gondoltunk, miért menjünk kétszer a Logan reptérre. Mindenesetre a fickónak a barátnője akcióba lépett, és feltörte a kocsimat. Azt a rohadt ablakot beverte egy kockakővel. Persze, mi rohantunk le, hogy feltartóztassuk, de a kölyküknek a lakása a negyediken van. Nicky, a segítőtársam kirohant az utcára, hogy megállítsa a nőt, de az elhúzta a csíkot, mielőtt bármit tehettünk volna. És eltörte Nicky karját. Én üldöztem tovább a kocsimmal, amíg nyoma nem veszett.
– Mi van a lakással?
– Azzal semmi gond – válaszolta Frank. – visszamentem és szétcincáltam, a holmit pedig föltettem a gépre. Szóval mindent végrehajtottunk, kivéve, hogy nincs meg a doktor. De azt hiszem, el tudom kapni, ha latba veted egy kicsit a befolyásodat. Felírtam a doki barátnőjének a rendszámát. Meg tudod szerezni a nő nevét és címét?
– Ez nem gond – mondta Matt. – Holnap az első dolgom lesz, hogy megtelefonáljam neked az adatokat.

15
Szombat
1989. május 20.
8 óra 11 perc

Jeffrey fokozatosan nyerte vissza az eszméletét, miközben véres és vad álmai voltak. A torka annyira kiszáradt, hogy még a lélegzetvétel is fájdalmat okozott neki, és csak nagy nehézségek árán tudott nyelni. A testét nehéznek és merevnek érezte. Felnyitotta a szemét, és lassan körülnézett, hogy tájékozódjék. Kékre festett falú, idegen szobában volt. Aztán észrevette az infúziós szereléket. Riadtan pillantott a bal kezére. Bármi is történt az elmúlt éjjel, a pályafutását itt fogja bevégezni egy infúziós állvány tövében!
Amint az agya tisztulni kezdett, Jeffrey oldalra fordult. Reggeli napfény áradt be az ablakredőny résein át. Mellette az éjjeliszekrényen egy kancsó víz és egy pohár állt. Jeffrey mohón kortyolt keveset, hogy oltsa a szomját.
Amint felült az ágyban, jobban megvizsgálta a szobát. Kórházi szoba volt, az elmaradhatatlan fémszekrénnyel, az ágy körüli függönytartó sínnel a mennyezeten, a sarokban pedig a szokásos kényelmetlen, műanyag borítású karosszékkel. S a székben Kellyvel. Felkuporodva ült, és mélyen aludt. Egyik karja lelógott a székről. A keze alatt a padlón újság hevert, amely nyilván akkor esett ki a kezéből, amikor álomba merült.
Jeffrey átlendítette a lábát az ágy szélén, hogy felkel és odamegy Kellyhez. De az infúziós szerelék visszahúzta. Amint hátranézett, látta, hogy a palackban csak steril sóoldat van, és alig csöpög.
Jeffreybe hirtelen belehasított a menekülés emléke. Ahogy rohant a két férfi elől a Beacon Hillen! A rémület érzése meglepő erővel járta át újra. Emlékezett rá, hogyan lökték neki az adventista templom kapujának, miközben fegyvert szorítottak a fejéhez. Aztán kapott a combjába egy injekciót. Ez volt minden, amire vissza tudott emlékezni. Ettől a pillanattól kezdve az agya olyan sötét volt, mintha kiégett volna benne egy villanykörte.
– Kelly – szólalt meg Jeffrey lágyan. Kelly morgott valamit, de nem ébredt fel. – Kelly! – szólította kicsit hangosabban a férfi.
Kelly hirtelen kinyitotta a szemét. Néhányszor hunyorított, aztán felpattant a székből, és odarohant Jeffreyhez. Átölelte a vállát, majd az arcába nézett. – Óh, Jeffrey. Hála isten, hogy jól vagy. Hogy érzed magad?
– Remekül – vágta rá Jeffrey. – Legalábbis nagyon jól.
– A múlt éjjel iszonyatosan meg voltam rémülve. Fogalmam sem volt, mit adtak be neked.
– Hol vagyunk? – kérdezte Jeffrey.
– A St. Joe'sban. Nem tudtam, mit csináljak. Idehoztalak a sürgősségi ellátó szobába. Attól féltem, hogy valami bajod esik, mert olyan nehezen lélegeztél.
– És fölvettek a kórházba, anélkül, hogy bármit is kérdeztek volna?
– Rögtönöztem. Azt mondtam, hogy a bátyám vagy vidékről. Senki sem akadékoskodott. Mindenkit ismerek itt a sürgősségi ellátóban, az orvosokat és a nővéreket egyaránt. Kiürítettem a zsebeidet a tárcáddal együtt. Nem volt semmi nehézség egészen addig, amíg a labor nem jelezte, hogy ketamin van a szervezetedben. Tovább kellett rögtönöznöm. Meg kellett mondanom nekik, hogy aneszteziológus vagy.
– Mi az ördög történt a múlt éjjel? – érdeklődött Jeffrey.
– Hogyan kötöttem ki itt nálad?
– Kellett hozzá egy kis szerencse – mosolygott Kelly.
Jeffrey ágyának szélén ülve mindent elmesélt, attól a pillanattól kezdve, hogy a férfi eltűnt Trent épületében, egészen addig, amíg behozták a St. Joe's Kórházba.
Jeffrey megborzongott. – Óh, Kelly, sohasem lett volna szabad belekevernem téged ebbe. Nem is tudom, mi vitt rá… – mondta fojtott hangon.
– Én kevertem bele magamat – vigasztalta Kelly. – De ez nem fontos. Az a fontos, hogy mind a ketten jól vagyunk. Hogyan boldogultál Harding lakásában?
– Remekül, egészen addig, amíg meg nem leptek – felelte Jeffrey. – Megtaláltam, amit kerestünk. Rábukkantam egy titkos készletre, amelyben Marcaine, injekciós fecskendők, egy csomó készpénz volt és a toxin. Ezeket a konyhaszekrény egyik rekeszének hátsó fala mögé rejtették. Most már semmi kétség afelől, amivel Trent Hardingot gyanúsítottuk. Megvan a bizonyíték, amiben annyira reménykedtünk.
– Készpénz is? – kérdezte Kelly.
– Pontosan tudom, mire gondolsz – nézett rá Jeffrey. – Amint megláttam a pénzt, azonnal eszembe jutott az elméleted a bűnszövetkezetről. Harding dolgozott valakinek. Úristen! Bárcsak ne lenne halott. Ezen a ponton most valószínűleg minden rejtélyt megoldhatna, és visszakaphatnám a hajdani életemet – csóválta a fejét Jeffrey. – De hát szegény ember vízzel főz, legalábbis azzal, amije van. Jobb is lehetett volna, de már rosszabb is volt.
– Mi legyen a következő teendő?
– Elmegyünk Randolph Binghamhez, és elmeséljük neki az egész históriát. Ő majd rászabadítja a rendőrséget Trent lakására. Aztán főjön az ő fejük a bűnszövetkezet leleplezése miatt.
Jeffrey az ágy másik oldalához húzódott. Az infúziós állvány mellett lerakta a lábát a padlóra, és felállt: Kicsit kóválygott a feje, miközben azon igyekezett, hogy a kórházi ruháját a testéhez szorítsa. Hátulról ugyanis nem volt összekötve. Ahogy dülöngélt, Kelly megkerülte az ágyat, és a kezét nyújtotta támaszul.
Visszanyerve egyensúlyát, Jeffrey ránézett Kellyre, és cinkos szomorúsággal mondta: – Kezdem azt hinni, hogy folyton szükségem van rád.
– Azt hiszem, mindkettőnknek szüksége van a másikra – javította ki Kelly.
Jeffrey csak mosolygott, és a fejét rázta. Érzése szerint Kellynek ő úgy hiányzott, mint hogy átmenjen rajta egy úthenger. Hiszen csak a bajt hozta rá csőstől. De abban reménykedett, hogy majd kárpótolni tudja mindezért.
– Hol vannak a ruháim? – nézett körül Jeffrey.
Kelly odalépett a szekrényhez. Kinyitotta az ajtót. Jeffrey levette a rögzítő ragtapaszt, és egy fájdalmas fintorral kihúzta az infúziós tűt a kezéből. Aztán csatlakozott Kellyhez. A nő átadta neki a ruháit.
– A vászonzsákom! – kiáltott fel meglepetten Jeffrey. Ott lógott az egyik fogason a szekrényben.
– Ma korán reggel hazamentem – magyarázta Kelly. – Átöltöztem, megetettem a cicákat, és elhoztam a vászonzsákodat.
– Kockázatos dolog volt hazamenni – mondta feddően Jeffrey. – Mi van Devlinnel? Nem figyelte senki a házat?
– Gondoltam rá – nyugtatta meg Kelly. – De amikor kora reggel megkaptam az újságot, megtudtam, hogy nincs mitől tartani. – Odasétált a székhez, hogy fölvegye a földről a Globe-ot. Amint visszahozta, rámutatott egy kis címlapsztorira.
Elvéve Kellytől a lapot, Jeffrey egy cikket talált benne a Kagyló színpadnál történt esetről. Arról írtak, hogy a St. Josephs Kórház nemrég kilépett ápolóját lelőtte egy jól ismert alvilági figura, Tony Marcello. Egy korábbi rendőr, Devlin O'Shea rálőtt a támadóra, és megölte, de ő maga is súlyosan megsérült a fegyverpárbaj során. Devlint a Boston Memorial Kórházba szállították, és megkezdték kivizsgálását. A hírek szerint a bostoni rendőrség nyomoz az ügyben, és úgy vélik, hogy kapcsolatban van a kábítószer-kereskedelemmel.
Az újságot az ágyra dobva Jeffrey magához vonta Kellyt, és megölelte. – Rettenetesen sajnálom, hogy ennyi mindenen kellett keresztülmenned miattam – suttogta. – De azt hiszem, közel vagyunk a befejezéshez.
Ölelésén lazítva Jeffrey hátrahajolt, és elgondolkozva mondta. – Menjünk először Randolph-hoz. Aztán meglátjuk, hogy eltűnhetünk-e? Először Kanadába hajtunk, onnan pedig elrepülünk valami nyugodt helyre, mialatt a valódi nyomozás folyik.
– Nem tudom, mehetünk-e? – tétovázott Kelly. – Amikor otthon voltam, úgy láttam, hogy Delila közel van már a szüléshez.
Jeffrey hitetlenkedve meredt Kellyre. – Itt maradnál egy macska miatt?
– Hát nem hagyhatom ott az éléskamrában – jelentette ki Kelly. – Bármelyik nap szülhet.
Jeffrey csak most látta, mennyire ragaszkodik a nő a macskáihoz. – Jó, jó – mondta gyorsan visszakozva. – Majd kitalálunk valamit. De most Randolph-hoz kell mennünk. Hogyan juthatunk ki innen? És az sem ártana, ha elárulnád, mi a nevem.
– Te Richard Widdicomb vagy – mutatott rá Kelly a férfira. – Várj meg itt! Kimegyek a nővérpulthoz, és elrendezem a dolgokat.
Amikor Kelly kiment, Jeffrey befejezte az öltözködést. Tompa fejfájását leszámítva egészen jól érezte magát. Kíváncsi lett volna rá, mennyi ketamint fecskendeztek belé. Amilyen mélyen aludt, azon sem csodálkozott volna, ha kevés Innovart is belekevertek volna az injekcióba.
A vászonzsákot kinyitva, Jeffrey megtalálta a pipereholmiját, a tiszta alsóneműjét, a pénzt, a kézzel írott jegyzetlapokból néhányat, amelyet még a könyvtárban készített, meg azokat a lapokat, amelyeket a bíróságon fénymásolt le a Védők/Vádlók katalógus céduláiról. Ezeken kívül ott volt az irattárcája és egy kis fekete notesz is.
A tárcát zsebre tette, és kézbe vette a fekete noteszt. Kinyitotta, és pár pillanatig fogalma sem volt róla, miért van a vászonzsákjában. Láthatólag betűrendes névjegyzék volt, de biztos, hogy nem az övé.

Kelly egy belgyógyász orvossal tért vissza. – Dr. Sean Apple – mutatta be. – El kell végeznie az ellenőrző vizsgálatokat, mielőtt aláírod, hogy távozol.
Jeffrey hagyta, hogy a fiatal, cselédkönyves orvos meghallgassa a tüdejét, megmérje a vérnyomását, és nagyjából megvizsgálja a reflexeit is. Jeffreynek egyenes vonalban kellett keresztülsétálnia a szobán olyan módon, hogy egyik lábát pontosan a másik elé rakja.
Mialatt az orvos megvizsgálta, Jeffrey megkérdezte
Kellyt, hogy mit tud a fekete noteszról.
– A zsebedben volt – húzta el a vállát Kelly.
Jeffrey nem szólt semmit. Apple doktor kijelentette, hogy elhagyhatja a kórházat, aztán kiment a szobából.
– Ez a notesz nem az enyém – mondta Jeffrey határozottan, és a magasba tartotta a kis füzetet. Aztán eszébe jutott minden. Ez Trent Harding címjegyzéke. Annyi minden történt vele, hogy teljesen kiment a fejéből. Megmondta Kellynek, és együtt néztek át néhány oldalt.
– Ez még fontos lehet. Odaadjuk Randolph-nak – csúsztatta a zsebébe Jeffrey. – Kész vagyunk?
– Még alá kell írnod az elbocsátópapírt a nővérpultnál – figyelmeztette Kelly. – Ne feledd, hogy Richard Widdicomb vagy.
A kórházból való távozásuk során, Jeffrey reményeinek megfelelően, nem történt semmi különös. Vászonzsákját a vállára akasztva vitte. Kellynél is volt egy kis csomag a saját holmijával. Beszálltak a nő kocsijába. Miután kigördültek a parkolóból, Jeffrey mutatta a haladási irányt. Már félúton voltak Randolph irodájához, amikor a férfi hirtelen odafordult Kellyhez. Arckifejezésétől a nő azonnal megrémült.
– Mi bajod? – kérdezte ijedten.
– Azt mondtad, hogy azok az emberek visszamentek Trent lakásába, miután engem bedugtak a kocsijukba? – hadarta Jeffrey.
– Nem tudom, hogy bementek-e a lakásba, de visszamentek az épületbe.
– Jó ég! – sóhajtott Jeffrey előrefordulva. – Azért tudtak ezek olyan könnyen bejutni, amikor ott voltam, mert náluk voltak a kulcsok. Nyilván határozott céllal mentek vissza.
Jeffrey ismét Kellyhez fordult. – Először el kell mennünk a Garden utcába – mondta.
– Csak nem megyünk vissza Trent lakásába? – Kelly egyszerűen nem akart hinni a fülének.
– Oda kell mennünk. Meg kell bizonyosodnunk, hogy a toxin és a Marcaine ott van még. Ha semmi sincs már a helyén, akkor meg vagyunk lőve.
– Jeffrey, ne! – kiáltotta Kelly. Képtelen volt megérteni, hogy a férfi harmadszor is vissza akar térni. Ahányszor csak odamentek, mindig új veszéllyel találták szembe magukat.
De Kelly alaposan kiismerte Jeffreyt. Tudta, hogy úgysem lehet lebeszélni a következő kalandos látogatásról. Így hát egyetlen szóval sem tiltakozott, hanem egyszerűen a Garden utca felé vette az irányt.
– Ez az egyetlen megoldás – magyarázta Jeffrey, azon igyekezve, hogy ne csak Kellyt, hanem önmagát is meggyőzze.
Kelly a sárga téglás épülettől néhány házzal arrébb parkolt le. Néhány pillanatig némán ültek mind a ketten, és megpróbálták összeszedni a gondolataikat.
– Nyitva van még az ablak? – kérdezte Jeffrey. Közben kutató pillantással vette szemügyre a terepet, nem figyeli-e valaki az épületet, vagy nem lát-e olyan embert, aki nem illik bele az utcaképbe. Most a rendőrség miatt aggódott.
– Az ablak még nyitva van – mondta Kelly.
– Jeffrey éppen mondani akarta, hogy két perc múlva itt lesz, amikor Kelly közbevágott. – Nem várok itt lent – mondta olyan hangon, amivel érzékeltette, hogy nem tűr vitát.
Jeffrey szó nélkül bólintott.
Együtt léptek be a kapun, aztán áthaladtak az előcsarnok belső ajtaján. Hátborzongatóan néma volt az épület, amíg föl nem értek a második emeletig. Itt az egyik csukott ajtón át a szombat reggeli rajzfilmek őrült hangzavara áradt kifelé.
A negyedik emeletre érve Jeffrey intett Kellynek, hogy olyan csendben maradjon, amennyire csak tud. Harding ajtaja tárva-nyitva volt. Jeffrey az ajtó mellé lapult, és hallgatózott. De csak a város zaja szűrődött be a nyitott ablakon át.
Jeffrey még beljebb lökte az ajtót. A szeme elé táruló látvány nem volt valami biztató. A lakás olyan állapotban volt, amilyennek még sohasem látta. Valósággal darabokra volt szedve. Mindent egyetlen kupacba hánytak a szoba közepén. Az íróasztal valamennyi fiókját kirángatták.
– A rohadt életbe! – suttogta Jeffrey. Amint belépett, rögtön rohant a konyha felé. Kelly az ajtóban maradt, és a romhalmazt nézte.
Jeffrey néhány pillanat múlva visszatért. Kellynek nem kellett kérdeznie, az arcára volt írva, hogy mit talált. – Mindent elvittek – kiáltotta a könnyeivel küszködve. – Még a konyhaszekrény hamis hátsó fala is hiányzik.
– Akkor mihez kezdünk? – kérdezte Kelly, miközben megnyugtatóan tette rá a kezét a férfi karjára.
Jeffrey fogta a fejét, aztán beletúrt a hajába, és nyelte a könnyeit. – Nem tudom – suttogta. – Miután Harding halott, és a lakását kirámolták… – nem tudta folytatni.
– Nem adhatjuk most fel – próbált lelket önteni belé Kelly. – Mi van Henry Noble-lal, Chris betegével? Azt mondtad, hogy a toxin ott lehet az epehólyagjában.
– De azóta két év telt el.
– Várj egy percig! – szólt rá Kelly. – Amikor utoljára beszéltünk erről, minden olyan meggyőzően hangzott. Úgy látszott, hogy te is reménykedsz. Miért változna meg az álláspontod csak azért, mert a szükség rákényszerít bennünket erre a megoldásra?
– Igazad van – ismerte el Jeffrey, és megpróbálta összeszedni magát. – Van még egy lehetőség. Elmegyünk az igazságügyi orvos szakértő irodájába. Gondolom, itt az ideje, hogy elmondjuk Warren Seibertnek az egész történetet. Kellyvel együtt odahajtottak a városi halottasházhoz.
– Gondolod, hogy itt van Seibert doktor szombat reggel is? – jegyezte meg Kelly, miközben kiszálltak a kocsiból.
– Azt mondta, ha nagyon sok a dolguk, akár mindennap dolgoznak – felelte Jeffrey, és kinyitotta Kelly előtt a hullaház bejárati ajtaját.
Az előcsarnokban az asszony felpillantott az egyiptomi díszítésre. – Mintha A fáraó bosszújából látnék jeleneteket – jegyezte meg.
A központi iroda ajtaja zárva volt. Minden teljesen kihaltnak látszott. Jeffrey odavezette Kellyt a lépcsőházhoz, és elindultak az első emeletre.
– Furcsa szag van itt – fintorgott Kelly.
– Ez még semmi – nyugtatta meg Jeffrey. – Várd ki, amíg felérünk!
Amíg az első emeletre értek, egy teremtett lélekkel sem találkoztak. A boncterembe vezető ajtó nyitva volt, de nyoma sem volt embernek, se élőnek, se holtnak. A szag nem volt annyira kibírhatatlan, mint Jeffrey első látogatásakor. Miközben végigmentek az előcsarnokon, elhaladtak a poros könyvtár mellett. Amint bekandikáltak Seibert doktor irodájába, egyszer csak ott látták az íróasztal fölé görnyedve. Mellette nagy bögre kávé gőzölgött, előtte pedig bonctani jegyzőkönyvek tornyosultak.
Jeffrey kopogott a nyitott ajtón. Seibert összerezzent, de amikor szemügyre vette a látogatót, széles mosoly jelent meg az arcán. – Webber doktor! Alaposan megijesztett. Jeffrey mentegetőzött. – Felhívhattuk volna előbb.
– Nem számít – legyintett Seibert. – De még nincsenek híreim Kaliforniából. Nem hiszem, hogy megtudok valamit hétfőnél hamarabb.
– Nem egészen ezért jöttünk – szabadkozott Jeffrey. Megragadta az alkalmat hogy bemutassa Kellyt. Seibert felállt, és kezet fogott a nővel.
– Miért nem megyünk a könyvtárba? – javasolta. – Ebben az irodában nehezen fér el három szék.
Amikor mind a hárman letelepedtek, Seibert bátorítóan megszólalt. – Hát mit tehetek önökért?
Jeffrey mély lélegzetet vett. – Először is – mondta –, a nevem Jeffrey Rhodes.
Aztán Jeffrey elmesélte Seibertnek az egész hihetetlen történetet. Kelly néhány ponton segített. Csaknem fél órába telt, mire Jeffrey a végére ért. – Szóval, most már láthatja, milyen kínos helyzetben vagyunk. Nincs a kezünkben semmiféle bizonyíték, és én szökevénynek számítok. Nincsen sok időnk. Úgy látszik, most már csak Henry Noble-ban reménykedhetünk. Meg kell találnunk a toxint hogy mielőbb bizonyítani tudjuk a létezését az előző esetekben.
– Óh, szentséges ég! – kiáltott fel Seibert. Ezek voltak az első szavak, amelyeket kiejtett azóta, hogy Jeffrey belevágott az elbeszélésbe. – Kezdettől fogva sejtettem, hogy ez érdekes eset. De most már úgy látom, ez a legérdekesebb, amit életemben valaha is hallottam. Természetesen kikaparjuk az öreg Henryt, aztán meglátjuk, mit tehetünk.
– Mindez mennyi időt vesz igénybe? – érdeklődött Jeffrey.
– Először is engedélyt kell szereznünk az egészségügyi minisztériumtól a kihantolásra, aztán a visszatemetésre – magyarázta Seibert. – Igazságügyi orvos szakértőként ezekhez nem lesz nehéz hozzájutnom, de az illendőségnek megfelelően, értesítenünk kell a legközelebbi hozzátartozóit. Úgy vélem, az egész egy vagy két héten belül lebonyolítható.
– Túl sok idő – sóhajtott Jeffrey – Ezt a dolgot azonnal el kell intéznünk.
– Azt hiszem, tudunk szerezni egy bírósági végzést – tűnődött Seibert –, de még ehhez is három vagy négy napra van szükség.
– Ez is túl hosszú idő – legyintett Jeffrey.
– Pedig ez a legrövidebb, ami elképzelhető – szögezte le Seibert.
– Meg kellene tudnunk, hol van Noble eltemetve – mondta Jeffrey, hogy témát változtasson. – Ön azt mondta, megvan itt ez az adat.
– Persze, hiszen itt a boncolási jegyzőkönyv, és lennie kell egy másolatnak a halotti bizonyítványról is – jelentette ki Seibert. – A keresett adat azon van rajta. – Hátralökte a székét. – Megyek, elhozom.
Seibert kiment a szobából. Kelly kérdőn pillantott Jeffreyre. – Fogadni mernék, hogy valamit forgatsz a fejedben – mondta.
– Nagyon egyszerű ötlet – súgta Jeffrey. – Azt hiszem, minden teketória nélkül oda kell mennünk, és ki kell ásnunk a fickót. A mostani körülmények között nincs sok türelmem, hogy kivárjam ezt az egész bürokratikus hercehurcát.
Seibert visszatért Henry Noble halotti bizonyítványának másolatával. Letette az asztalra Jeffrey elé, és odaállt a férfi mellé.
– Itt van a helymegjelölés – mutatott a nyomtatvány közepére. – Szerencse, hogy nem hamvasztották el.
– Ez eszembe sem jutott – ismerte el Jeffrey.
– Edgartown, Massachusetts – olvasta Seibert. – Nem olyan régen vagyok itt, hogy ismerném az egész államot. Hol van Edgartown?
– Martha's Vineyard szigetén – felelte Jeffrey. – Pontosabban a sziget csücskén.
– Itt van a temetkezési vállalat címe is – szólalt meg Seibert. – Boseowaney Temetkezési Vállalat, Vineyard Haven. A tulajdonos neve Chester Boscowaney. Ezt fontos tudni, mert őt is be kell avatni az ügybe.
– Milyen alapon? – kérdezte Jeffrey. Szerette volna a lehető legsimábban lebonyolítani a dolgot. Ha rajta múlna, gondolta Jeffrey, ásóval és feszítővassal osonna ki egyszerűen az éjszaka közepén a temetőbe.
– Neki kell gondoskodnia arról, hogy az igazi koporsó és az igazi holttest álljon rendelkezésre a vizsgálathoz – magyarázta Seibert. – Elképzelhetik, hogy itt is előfordulnak óriási tévedések, különösen a zárt koporsós temetések körül.
– Olyan dolgok, amikről nyilván nem tudunk – mondta Kelly.
– Hogyan fest egy ilyen kihantolási engedély! – kérdezte Jeffrey.
– Nem valami bonyolult – felelte Seibert. – Éppen most fekszik egy példány az íróasztalomon, mert egy család tudni akarja, nem lopták-e ki a gyermekük szerveit. Akarják látni?
Jeffrey bólintott. Mialatt Seibert elment, Jeffrey odahajolt Kellyhez, és a fülébe súgta. – Ránk férne egy kis tengeri levegő, igaz?
Seibert visszatért, és letette a papírlapot Jeffrey elé. Írógéppel készült, mint egy hivatalos okirat. – Nem látok rajta semmi különlegeset – jegyezte meg Jeffrey.
– Miről beszél? – kérdezte Seibert.
– Mi lenne, ha idejönnék egy ilyen irattal, és megkérném, hogy hantoltasson ki nekem egy holttestet, mert ellenőriztetni szeretnék valamit, ami engem különösen érdekel? – kérdezte Jeffrey. – Mit mondana erre?
– Időnként mindnyájan vállalunk egy kis maszek munkát – ismerte el Seibert. – Valószínűleg azt mondanám, hogy nem kevés pénzébe kerül ez magának.
– Mennyibe?
Seibert vállat vont. – Nincsenek szabott árak. Ha egyszerű ügyről van szó, talán pár ezer.
Jeffrey megragadta a vászonzsákját, és kihúzott belőle egy köteg bankjegyet. Kiszámolt belőle húsz darab százdollárost. Aztán odatette a pénzt az asztalra Seibert elé, és azt mondta. – Ha kölcsönkaphatok egy írógépet, egy órán belül elkészítek egy ilyen kihantolási engedélyt.
– Ezt nem fogadhatom el – tiltakozott Seibert. – Nem törvényes eljárás.
– Nem! De enyém a kockázat, nem az öné – makacskodott Jeffrey. – Fogadni mernék, hogy sosem ellenőrzik ezeknek az engedélyeknek a hitelességét. Ami önre tartozik, az rendben van. Én fogom megszegni a törvényt, nem ön.
Seibert egy ideig az ajkát harapdálta. – Ez valóban egyedülálló eset – mondta tűnődve, aztán fölkapta a bankjegyeket. – Megcsinálom, de nem a pénzért – jelentette ki. – Azért teszem, mert hiszek abban, amit elmondott nekem. Ha mindaz igaz, amiről szó volt, akkor bizonyosan közérdek, hogy ennek a végére járjunk. – A pénzt Jeffrey ölébe dobta. – Gyerünk! – mondta. – Kinyitom lent az irodát, és lemásolhat egy kihantolási engedélyt. És ha már gépel, elkészíthet egy újratemetési engedélyt is, Én meg ezalatt felhívom Mr. Boscowaneyt, és megkérem a megfelelő emberek mozgósítását, nehogy a sírásó például horgászni menjen.
– Mennyi időt vesz igénybe az egész művelet? – érdeklődött Kelly.
– Hát, nem fog gyorsan menni – válaszolta Seibert. Az órájára nézett. – Szerencsés esetben késő délutánra érünk ki. Ha sikerül szereznünk egy kotrógépkezelőt, akkor az éjszaka folyamán végzünk. De lehet, hogy később.
– Szóval számíthatunk rá, hogy ott töltjük az éjszakát – vonta le a következtetést Kelly. – Edgartownban van egy fogadó, a Charlatte Inn. Ne foglaljak szobát?
Jeffrey bólintott, hogy ez nagyon jó ötlet.
Seibert átkísérte Kellyt a munkatársa irodájába, hogy onnan telefonálhasson. Jeffreyt levezette az irodába, és otthagyta egy írógép társaságában.
Kelly felhívta a Charlotte Innt, és még sikerült két szobát foglalnia aznap éjszakára. Úgy érezte, ez biztató kezdet a vizsgálathoz. Saját magának is alig akarta bevallani, de ebben a kalandos kirándulásban csak egyetlen dolog zavarta. Delila. Mi történik, ha szülni fog? Amikor utoljára kölykezett, kalciumsokkot kapott, és rohanni kellett vele az állatorvoshoz.
Kelly újból fölvette a telefonkagylót, és felhívta Kay Buchanant, aki a szomszéd házban lakott. Kaynek három macskája volt. Számtalanszor vigyáztak már fölváltva egymás macskáira.
– Kay, mi a terved, otthon maradsz a hét végére? – kérdezte Kelly.
– Ja. Haroldnak dolgoznia kell – felelte Kay. – Itthon leszünk. Megetessem a bestiáidat?
– Attól tartok, többről van szó – mondta Kelly komolyan. – El kell mennem, és Delila már várandós. Attól félek, hogy bármelyik nap megszülheti a kicsinyeit.
– Legutoljára csaknem belepusztult – mondta figyelmeztetően Kay.
– Tudom – ismerte el Kelly. – El akartam vinni ivartalanításra, de nem vitt rá a lélek. Nem lett volna szabad idáig halogatni, de már nincs más választásom.
– El tudlak érni, ha rosszra fordulnak a dolgok?
– Persze – mondta Kelly. – Martha's Vineyard szigetén leszek a Charlotte Innben. – Kelly megadta a telefonszámot.
– Ez még sokba fog kerülni neked – mondta nevetve Kay. – Van nálatok elég macskaeledel?
– Hogyne! – biztosította Kelly. – És majd ereszd be Sámsont, mert most kint tekereg!
– Tudom – mondta élénken Kay. – Éppen most volt egy kis nézeteltérése a sziámi macskámmal. Érezd jól magad, én majd tartom a frontot!
– Igazán hálás vagyok érte – mondta Kelly. Megnyugodva tette le a kagylót, és közben hálát adott az égnek, hogy ilyen rendes barátnője van.

– Halló! – szólt bele Frank a telefonba, de semmi sem hallatszott. A gyerekei a szombat reggeli rajzfilmeket nézték a tévén teljes hangerővel, amitől majd megőrült. – Tartsa a vonalat! – mondta, és félretette a kagylót. Odasétált a nappali küszöbéhez. – Hé, Donna, csitítsd le a gyerekeket, vagy kivágom a készüléket az ablakon! – Frank behúzta a tolóajtót. A tévé így már csak feleakkora hangerővel bömbölt. Frank visszacsoszogott a telefonhoz. Kék bársonyköpeny és velúrpapucs volt rajta.
– Ki beszél? – kérdezte a telefonban, amikor újra felvette a kagylót a komódról.
– Itt Matt. Megszereztem az adatokat, amikre szükséged van. Egy kicsit tovább tartott, mint amire számítottam. Elfelejtettem, hogy ma szombat van.
Frank kivett egy ceruzát a fiókból. – Rendben van – mondta – diktáld.
– A gépkocsi, amelynek a számát megadtad. Kelly C. Everson nevén van. A címe: 408 Willard utca. Brookline-ban. Milyen messze van ez tőled?
– Épp itt a sarkon – nevetett Frank. – Sokat segítettél.
– A repülőgép még vár – figyelmeztette Matt. – Szükségem van arra a doktorra.
– Megkapod – nyugtatta meg Frank.

– Nem egykönnyen vesztem el a fejem – mondta Devlin Mosconinak –, de hadd figyelmeztesselek. Most már be vagyok csavarodva. Van valami ennek a Jeffrey Rhodes doktornak az ügyében, amit nem mondtál el nekem. Valami, amit tudnom kellene.
– Mindent elmondtam neked – védekezett Michael. – Még sokkal többet is, mint ahogy tájékoztatni szoktalak más esetekkel kapcsolatban. Miért hallgattam volna el valamit? Ezt magyarázd meg. Én vagyok az, akinek az állása forog kockán.
– Akkor miként lehet, hogy Frank Feranno és az egyik cinkosa egyszer csak ott termett a Kagyló színpadon? – dühöngött Devlin. Arca fintorba rándult, amint megváltoztatta helyzetét a kórházi ágyon. Az ágy fölött egy keretről trapéz alakú fogó lógott le, ezzel tudta magát felhúzni. – Szerény ismereteim szerint sohasem volt benne az óvadéki fejvadászok bulijában.
– Honnan a fenéből tudjam? – morgolódott Mosconi. – Ide figyelj! Nem azért jöttem, hogy sértegetéseket halljak tőled. Azért látogattalak meg, hogy megnézzem, tényleg olyan rossz állapotban vagy-e, ahogyan az újságok írták.
– Egy frászt – mondta Devlin. – Azért jöttél, hogy lássad, ki vagyok-e ütve annyira, hogy már nem tudom elkapni a dokit, bármennyire is ígértem.
– Szóval milyen állapotban vagy? – kérdezte Mosconi, miközben a horzsolt sebet nézte Devlin jobb fülénél. A férfi fejének ezen az oldalán a haj legnagyobb részét leborotválták, hogy összevarrhassák a szakadást. Csúnya seb volt.
– Nem olyan rosszul, mint amilyen állapotban te leszel, ha továbbra is hazudsz nekem – sziszegte Devlin.
– Tényleg három golyót kaptál? – értetlenkedett Mosconi. A gondosan tekercselt kötésre nézett, amely Devlin bal vállát takarta.
– Az egyik lövedék csak súrolta a fejemet, de nem talált – bökte ki Devlin. – Hála istennek! Máskülönben rögtön feldobtam volna a talpam. Ezzel akartak kinyírni. A másik a mellemet találta el, de a kevlar mellényem föltartóztatta a golyót. Ennek csak annyi nyoma maradt, hogy van egy fájdalmas pont a bordáim között. Amelyik a vállamat találta el, az meg átfúródva továbbrepült. Franknek rohadt egy automata géppisztolya van. Még jó, hogy nem használt ólomlövedéket.
– Egy kicsit azért mulatságos – kuncogott Mosconi. – Ha elküldelek egy tömeggyilkosért, egyetlen karcolás nélkül jössz vissza. De amikor elküldelek egy dokiért, akit valami hibás érzéstelenítés miatt ítéltek el, akkor csaknem eltesznek láb alól.
– Pontosan ezért gondolom, hogy valami bűzlik ebben az ügyben. Valami, ami kapcsolatos azzal a kölyökkel akit Tony Marcello kinyírt. Amikor először megláttam Frankot, először azt hittem, te bíztad meg.
– Én nem – tiltakozott Mosconi. – Ez a fickó igazi bűnöző.
Devlin olyan pillantást vetett Mosconira, amiben benne volt, hogy "ugyan, ne etessük egymást!". – Ezt meg sem hallottam – jegyezte meg. – De ha Frank benne van az ügyben, akkor itt sokkal többről van szó. Frank Feranno csak ott tűnik fel, ahol komoly pénzek vagy fontos figurák fordulnak elő. Sőt, rendszerint a kettő együtt.
Mosconi megdöbbenésére az ágy oldalrácsa recsegve tört össze. Devlin elégedetten engedte el. Sértetlen karjával fájdalmas fintorok közepette húzta föl magát ülő helyzetbe. Aztán átlendítette a lábát az ágy szabaddá tett oldalán. Nem zavarta, hogy bal kézfejébe infúzió volt bekötve. Megmarkolta az egész szereléket, és megrántotta. Az injekciós tű kicsúszott, a rögzítő szalag leszakadt, és az infúziós oldat bugyogva csurgott a padlóra.
Mosconi elszörnyedt. – Mi az ördögöt csinálsz? – kiáltotta, miközben ösztönösen hátrálni kezdett.
– Mit gondolsz, mi a fenét csinálok? – dohogott Devlin, amint felállt. – Vedd ki a ruháimat a szekrényből!
– Nem távozhatsz így.
– Csak figyeld meg! – mondta Devlin. – Miért aszalódjak itt? Megkaptam a tetanuszinjekciómat, és ahogy mondtam, be vagyok csavarodva. Ezenkívül azt ígértem, hogy a dokit huszonnégy órán belül elkapom. Még van egy kis időm.
Fél órával később Devlin aláírta az elbocsátó papírt az orvosi javallat ellenére.
– Csak a saját felelősségére – figyelmeztette egy szende nővér.
– Csak adja ide az antibiotikumokat meg a fájdalomcsillapítókat, és hagyja a dajkamesét.
Michael elvitte Devlint a kocsiján a Beacon Hillhez, ahol ott állt még az autója a parkolni tilos sávban, éppen a domb lábánál.
– Aztán tartsd melegen a kezedet, nehogy elgémberedjen, amikorra alá kell írnod a csekkemet – tanácsolta Devlin Mosconinak, amint kiszállt a kocsiból. – Hamarosan jelentkezem.
– Még mindig nem akarod, hogy valaki mást mozgósítsak?
– Csak az időt vesztegetnéd – mondta Devlin –, azonkívül rád is olyan pipa lennék, mint most Frank Ferannóra.
Devlin beszállt a kocsijába. Először a főkapitányságra hajtott a Berkeley utcában. Szüksége volt a fegyverére, és tudta, hogy ott fogja megtalálni. Amikor ezzel végzett, megkereste azt a detektívet, akit Carol Rhodes megfigyelésével bízott meg, amikor még azt hitte, hogy a nő Jeffrey nyomára vezeti. Ezúttal arra kérte a férfit, hogy menjen ki Brookline-ba, és figyelje Kelly Everson házát. – Mindenről tudni akarok, ami ott történik. Érthető? – mondta Devlin a férfinak.
– Nem tudok kimenni előbb, csak késő délután – szabadkozott a férfi.
– Lehetőleg minél hamarabb menjen – sürgette Devlin. Amikor ezt is elintézte, a North Endre hajtott. Leállt a Hanover utcában a parkoló kocsik mellett, aztán besétált a Via Veneto kávéházba.
Amint Devlin megjelent, surranó léptek neszeztek a kávéház végéből, a Fórum Romanum egyik részletének falfestményén túl. Egy fonott hátú szék a padlóra zuhant. Devlin hallotta, amint egy golyós függöny füzérei finoman egymáshoz koccannak.
Devlin habozás nélkül kirontott a kávéházból az utcára. A gyalogosok közt cikázva a Bennet utca felé rohant, és ott balra fordult. Egy szűk sikátorba érve beleütközött egy alacsony, kerek arcú, kopasz férfiba.
A pasas megpróbálta kikerülni a fölé tornyosuló hústömeget, Devlin azonban megragadta a dzsekijét, mielőtt még két lépést tudott volna tenni. Nyugtalanul mocorogva, a férfi megpróbált kibújni a dzsekijéből, de Devlin valósággal a falhoz szögezte.
– Nem sugárzol a boldogságtól, hogy találkoztunk, igaz, Dominic? – vigyorgott Devlin. Dominic kis láncszem volt Devlin informátorainak sorában, de Devlinnek vele kellett beszélnie, mert a fickó régóta kapcsolatban állt Frank Ferannóval.
– Nem tehetek róla, hogy Frank magára lőtt – mondta remegve Dominic. Devlinnel való kapcsolata a régmúlt időkbe nyúlt vissza.
– Ha azt gondoltam volna, hogy tehetsz róla, akkor most nem beszélgetnék itt veled – nyugtatta meg Devlin széles mosollyal, amit Dominic azonnal megértett. – De azt nagyon szeretném tudni, hogy Frank mire készül ezekben a napokban, és úgy gondoltam, te leszel az, aki mesélni fog erről.
– Semmit sem tudok mondani Frankról – siránkozott Dominic. – Engedjen el. Tudja, mi történhet velem.
– Csak akkor, ha én mondok el valamit valakinek. És mondtam én valaha is valamit rólad bárkinek, akár a rendőrségnek is?
Dominic nem válaszolt.
– Ezenkívül – folytatta Devlin – pillanatnyilag Frank csak elméleti veszély. Ebben a percben inkább tőlem kell tartanod. És el kell árulnom neked, Dominic, nem vagyok szolid kiscserkész. – Devlin benyúlt a saját dzsekijébe, és kihúzta a pisztolyát. Tudta, hogy ezzel kellő hatást ér el.
– Nem tudok sokat – mondta Dominic idegesen.
Devlin visszacsúsztatta a fegyvert a pisztolytáskájába. – Ami neked kevés, az nekem nagyon is sokat jelenthet. Kinek dolgozik Frank? Ki bízta meg, hogy eltegye láb alól azt a kölyköt a múlt éjjel a sétányon?
– Nem tudom.
Devlin másodszor is a fegyvere után nyúlt.
– Matt – nyöszörögte Dominic. – Ez minden, amit tudok. Tony mondta nekem, mielőtt elindultak a sétányra. Valami Matt nevű fickónak dolgoznak St. Louisból.
– Mi volt a megállapodás? Kábítószer vagy valami hasonló?
– Nem tudom. Nem hiszem, hogy kábítószer. Arról volt szó, hogy megölik a kölyköt, és elküldik a dokit St. Louisba.
– Nem versz át a palánkon, Dominic? – kérdezte Devlin fenyegetően. Ez egyáltalán nem illett bele abba a képbe, amit eddig elképzelt.
– Pontosan úgy mondom magának, ahogy hallottam – önérzeteskedett Dominic. – Miért hazudnék?
– Elküldte Frank az orvost St. Louisba? – kérdezte Devlin.
– Nem, kicsúszott a kezük közül. Miután Tony-t lelőtték. Nickyt vitte magával Frank. Őt meg a doktor barátnője nyírta el a kocsijával. Eltört a karja.
Devlin lenyűgözve hallgatta. Legalább nem ő az egyetlen hivatásos, akinek meggyűlt a baja a doktorral. – Szóval Frank benne van még a buliban? – kérdezte Devlin.
– Aha, legalább is így tudom – bólogatott Dominic. – Az biztos, hogy beszélt Vinnie D'Agostinóval. Valószínűleg óriási lóvé van kilátásban.
– Szeretnék többet tudni erről! a St. Louis-i fickóról – dörmögte Devlin. – És tudni akarom, mire készül Frank meg Vinnie. Használd a szokásos telefonszámot. És figyelj ide, Dominic. Ha nem hívsz fel, nagyon meg leszek bántva. Azt hiszem, tudod, mit jelent, ha úgy érzem, meg vagyok bántva. Remélem, ezt nem kell neked ecsetelnem.
Devlin elengedte Dominicot, aztán megfordult és elhagyta a sikátort anélkül, hogy hátranézett volna. A fickó többet árult el, mint amire számított. Devlin nem volt abban a hangulatban, hogy továbbra is ott tébláboljon a környéken. El volt szánva rá, hogy kifürkészi, mire készül Frank Feranno.

Frank lelkesedése hamar elpárolgott, amint megpillantotta Kelly házát. Teljesen elhagyatottnak látszott, valamennyi sötétítő függöny be volt húzva. Frank sóhajtott. Az a hetvenötezer dollár már nem volt karnyújtásnyira, mint ahogy korábban gondolta.
Körülbelül fél órán át csak ült, és figyelte a házat. Senki nem ment be, és senki nem jött ki. Nem volt semmi jele az életnek, kivéve egy sziámi macskát, amely a bejárat előtti füves térségen lustálkodott, mintha övé lenne az egész birtok.
Végül Frank kiszállt a kocsiból. Először a fal mellett körülsétálta a házat, hogy lássa, van-e ablak a garázson. Volt rajta. A kezét napellenzőként a homlokához szorítva, bekémlelt. Nem volt benne a Honda Accord, amelyet a múlt éjjel üldözött a Beacon Hillen. Visszatérve a ház bejáratához, Frank elhatározta, hogy becsönget, és meglátja, mi történik. A biztonság kedvéért megtapogatta fegyverét, aztán becsengetett.
Amikor semmi sem történt, fülét az ajtóhoz támasztotta, és újból megnyomta a csengőgombot. Hallotta, amint odabent csilingel a harangjáték, az ajtócsengő tehát működött. Újból napellenzőt formálva a kezével, benézett az ajtó melletti oldalablakon. Nem látott sokat, mert csipkefüggöny takarta odabentről.
A franc egye meg, gondolta, amint visszafordult az utca felé. A sziámi még mindig ott heverészett a pázsit közepén. Frank odasétált a füvön, lehajolt és megsimogatta a nagydarab macskát. Sámson gyanakodó pillantást vetett rá, de nem iszkolt el.
– Huh, ugye tetszik ez, kis cicus? – mondta becézően Frank. Aztán egy asszony jött elő a szomszéd házból, és egyenesen felé tartott.
– Szereztél egy jó barátot, Sámson? – szólt oda a nő a macskának.
– Ez az ön cicája, hölgyem? – kérdezte Frank a lehető legnyájasabb hangon.
– Nem éppen – kuncogott a nő. – A halálos ellensége az én burmai macskámnak. De hát szomszédok között jobb a békesség.
– Szép nagy macska – mondta Frank, amint felállt. Éppen meg akarta kérdezni a nőt, hogy mit tud Kelly Eversonról, amikor az asszony elindult Kelly bejárati ajtaja felé.
– Gyere, Sámson! – hívta a sziámit. – Nézzük meg Delilát!
– Kelly házába megy? – kérdezte Frank.
– Igen, oda – válaszolta a nő.
– Csodálatos – mondta lelkesen Frank. Odasétált a nőhöz. – Frank Carter vagyok, Kelly egyik unokaöccse. Azt reméltem, hátha itthon találom.
– Kay Buchanan – mutatkozott be a nő, miközben kinyújtotta a kezét. – Kelly szomszédja és néha cicagondozója vagyok. Attól tartok, várnia kell egy keveset. Kelly elutazott hétvégére.
– Az ördögbe – csettintett Frank az ujjaival. – A mamám adta meg a címét, hogy üdvözölhessem. Vidékről jöttem. Csak pár napig vagyok itt üzleti ügyben. Mikor jön vissza Kelly?
– Nem tudom pontosan – rázta a fejét Kay.
– Milyen kár. Különösen azért, mert nincs sok dolgom ma – sóhajtott Frank. – Nem tudja véletlenül, hová ment?
– Csak ide Martha's Vineyardra. Azt hiszem, Edgartownba – halkította le a hangját Kay. – Azt mondta, hogy mennie kell. De ha a szimatom nem csal, inkább valami romantikus dologról van szó. Persze nem neheztelek rá. Az igazat megvallva, nagyon örülök miatta. Kellynek többet kellene kimozdulnia. Épp elég hosszú ideig volt gyászban, nem gondolja?
– Hát, teljesen egyetértek – biztosította Frank, abban reménykedve, hogy nem merülnek mélyebben ebbe a témába.
– Örülök, hogy találkoztunk – búcsúzott Kay. – Ennek a két cicának kell gondját viselnem. Igazából a másik ad okot aggodalomra. Ha azt hiszi, hogy Sámson nagydarab macska, akkor látnia kellene Delilát. Nélküle fogalma sem lehet valakinek egy igazi kövér macskáról. Napokon belül szülni fog. Talán benézhetne újból hétfőn, ha még a városban van. Szerintem Kelly addigra már itt lesz. Jobban is tenné. Nem tudom játszani végig az ápolónőt, amíg Delila megkölykezik.
– Talán felhívhatnám – próbálkozott Frank. Tetszett neki az ötlet, hogy a kis nőci romantikus kirándulásra ment. Ez valószínűleg azt jelenti, hogy a doktorral együtt van. – Nem sejti, hol száll meg Kelly?
– Azt mondta, hogy a Charlotte Innben – közölte készségesen Kay. – Gyere, Sámson, menjünk!
Frank a lehető legbarátságosabb mosolyával pillantott Kay után, amint a nő odament a verandához, és kihalászta a kulcsot az ajtó melletti lámpából. Frank visszament az autójához.
Amint beindította a kocsit, félkörívben villámgyorsan megfordult vele. Mindenekelőtt eldöntötte, hogy a hetvenötezer dolcsiról nem szól egy szót sem Donnának. Valahová majd eldugja a pénzt. Lehet, hogy ebből utazik a Kajmán-szigetekre.
Az is vonzó elképzelésnek tűnt, hogy kis kirándulást tegyen Martha's Vineyard szigetére, s volt egy ragyogó ötlete. Minthogy föl kell tennie a doktort Matt gépére, miért ne repülhetne a géppel a szigetre. Ez nem jut eszébe egy nudlinak, mondta elégedetten magában.
Amint visszahajtott a városba, Frank azon kezdett morfondírozni, kit vigyen magával, ha nem találja Vinnie D'Agostinót. Semmi kétség, hogy Tony nagyon fog hiányozni. Igazán sajnálatos, ami történt.
Frank eltűnődött Devlinen is. Azt latolgatta, nem kellene-e meglátogatnia a kórházban, hogy megmondja neki, nincs harag köztük. De aztán elvetette az ötletet. Erre most egyszerűen nem volt ideje.
Végighajtva a Hanover utcán, Frank kicsit félrehúzódott a kocsijával, és a dupla sorban parkoló autók mellett megállt a Via Veneto kávéház előtt. Teljes erővel rádőlt az autókürt gombjára. Hamarosan kirohant valaki a kávéházból és elvitte a második sorból a kocsiját, parkolóhelyet csinálva ezzel Franknak. Közben a mögötte feltorlódott kocsik csak nagy üggyel-bajjal tudtak elhaladni mellette. Néhány gépkocsivezető vadul dudált, amiért feltartja a forgalmat. – Hé, menj a jó édes anyádba! – ordította Frank a kocsiablakból. Döbbenetes, hogy némelyik alak milyen tapintatlan tud lenni, gondolta.
Frank besétált a kávéházba, és kezet rázott a tulajdonossal, aki a kassza mögül rohant elő az üdvözlésére. Frank helyet foglalt az előtérben az egyik asztalnál, amelyen apró "Foglalt" jelzés állt. Rendelt egy duplát, és rágyújtott egy cigarettára.
Amikor hozzászokott a kávéházi félhomályhoz, Frank megfordult, és szemügyre vette a termet. Nem látta Vinnie-t, de megpillantotta Dominicot. Frank intett a tulajdonosnak. Megkérte, szóljon Dominicnak, hogy beszélni akar vele. Dominic idegesen közeledett Frank asztalához.
– Mi van veled? – kérdezte Frank, amint Dominicra nézett.
– Semmi – motyogta Dominic. – Talán túl sok kávét ittam.
– Tudod, hol van Vinnie? – érdeklődött Frank.
– Otthon – válaszolta Dominic. – Fél órával ezelőtt még itt volt.
– Menj, és szólj neki, hogy jöjjön át! Mondd meg neki, fontos dologról van szó – utasította Frank.
Dominic bólintott, és kisurrant a bejárati ajtón.
– Szendvics van? – kérdezte Frank a tulajdonostól. Miközben evett, megpróbálta betájolni, merre van Edgartownban a Charlotte Inn fogadó. Csak néhány alkalommal járt ott. Nem éppen nagy város, ahogy vissza tudott rá emlékezni. Ami igazán nagy benne, az a temető.
Dominic visszajött Vinnie-vel. Vinnie fiatal, izmos fickó volt, aki azt képzelte, hogy minden nő bukik rá. Frank mindig félt attól, hogy igénybe vegye a segítségét, mert meglehetősen nyugtalan fickónak látszott, aki mindig magának akar bizonyítani. De minthogy Tony nincs többé, és Nicky is harcképtelen, Frank kénytelen volt megelégedni a maradékkal. Tudta, hogy Dominicot nem használhatja. Dominic balfácán. Mindig túlságosan ideges. Csak tehertétel, különösen akkor, ha a dolgok rosszra fordulnak. Frank ezt már kitapasztalta néhány kínos helyzetben.
– Ülj le, Vinnie – intett neki Frank. – Hogy tetszene egy kis ingyenes kiruccanás a Charlotte Inn fogadóba Edgartownba?
Vinnie fogott egy széket, és lovaglóülésben helyezkedett el rajta. Úgy hajolt a támlára, hogy az izmai kidagadjanak. Frank arra gondolt, van még mit tanulnia ennek a kölyöknek.
– Dominic – szólalt meg Frank –, mi lenne, ha elhúznád a csíkot?
Dominic kiiszkolt a kávéház hátsó bejáratán, és besietett egy édességboltba a Salem utcában. A képeslapok állványa mögött egy pénzbedobós telefon volt a falra szerelve. Előkaparta Devlin telefonszámait, és a kettő közül tárcsázta az egyiket. Amikor Devlin jelentkezett, tölcsért formált a kezével a hallgató körül, mielőtt beszélni kezdett. Nem akarta, hogy bárki meghallja.

16
Szombat
1989. május 20.
19 óra 52 perc

– Jó, hogy nem a repüléssel próbálkoztunk – jegyezte meg Kelly, amint egy sugárhajtású gép zúgását hallották a távolból. – Nem érhettünk volna még ide. Úgy látszik, a köd épp most száll föl.
– Az eső legalábbis elállt – mondta Jeffrey, miközben a markológép kanalát figyelte, amint belemélyed a puha földbe.
A Gőzhajózási Társaság kompján jöttek át a szigetre Woods Hole-ból. Jó ötletnek bizonyult, hogy igénybe vették Seibert kis teherautóját, amelynek ajtaján ott díszelgett az igazságügyi kórbonctan hatósági emblémája. Sohasem jutottak volna föl a hajóra, ha Seibert nem ragaszkodik hozzá, hogy hivatalos úton vannak. Minthogy Kelly Honda kocsija helyett a kórboncnok furgonjával indultak el, lényegesen könnyebb volt a helyzetük. Még így is morgott a hajó személyzete. Seiberté volt az utolsó jármű a fedélzeten.
Az utazás eseménytelenül telt el. A köd és a szitáló eső elől a fedélközbe húzódtak, és olyan sarokban telepedtek le, ahol nem dohányzott senki. Jeffrey és Kelly az idő nagy részét azzal töltötte, hogy gondosan áttanulmányozták Trent noteszét, de semmilyen használható nyomra nem bukkantak.
Az egyetlen név, amely fölkeltette Jeffrey figyelmét, bizonyos Matt volt, aki az ápoló jegyzékében a doktorok között szerepelt. Jeffrey eltűnődött, vajon ez a Matt ugyanaz-e, akinek a hangját hallotta Trent üzenetrögzítő készülékéből, amikor első alkalommal járt a lakásban. A körzetszáma 341 volt.
– Hol lehet a 341-es körzet? – kérdezte Jeffrey Kellytől. A nő nem tudta. Jeffrey megkérdezte Seibertet, aki éppen az egyik szaklapot böngészte. Ezekből legalább tucatnyit hozott magával az útra.
– Missouri állam – felelte Seibert. – Van egy nagynéném St. Louisban.

Amikor megérkeztek Vineyard Havenbe, amely a legnagyobb város Martha's Vineyardon, egyenesen a Boscowaney Temetkezési Vállalathoz siettek. Hála Seibert reggeli telefonhívásának, Chester Boscowaney már várta őket.
A nagydarab férfi ránézésre ötvenes éveinek végét taposta, és az arca olyan pirospozsgás volt, mintha festéket használna. Sötét öltönyt viselt mellénnyel, amelynek órazsebében zsebóra lapult. Kenetteljes modora az alázatosság határát súrolta. Azt a néhány száz dollárt, amelyet Seibert tanácsára Jeffrey átnyújtott neki, a kiéhezett kutya mohóságával ragadta el.
– Minden el van rendezve – suttogta olyan halkan, mintha temetésen lenne. – A helyszínen találkozunk újra.
Kelly, Jeffrey és Warren a furgonnal Edgartownba hajtott, és bejelentkezett a Charlotte Innbe. Kelly és Jeffrey neve, Mr. és Mrs. Eversonként került a nyilvántartó könyvbe.
Az egész akcióban az egyetlen bizonytalan láncszem csupán a kotrógép kezelője, Harvey Tabor volt. Szennyvízcsatornához ásott árkot az egyik part menti házhoz a Chappaquiddick-öbölben, így csak délután négy óra után tudott visszatérni Edgartownba, és még akkor sem tudott rögtön kivonulni a temetőbe. Amint később elmagyarázta, a felesége különlegesen finom ebédet készített a lányuk születésnapjára, ezért csak a bőséges étkezés után csatlakozhatott hozzájuk a temetőben.
Az egész eljárás végre röviddel este hét után kezdődött el. Jeffrey először is felhívta Seibert figyelmét arra, hogy a kutya sem kérte tőlük a kihantolási engedélyt. Boscowaney még csak meg sem kérdezte tőlük, megvan-e a hivatalos papír. Seibert erre azt válaszolta, hogy azért jó, ha kéznél van az okirat. – Várjuk ki a végét! – tette hozzá óvatosan.
A temető sírásója, Martin Cabot cserzett arcú, szikár alak volt. Sokkal inkább viharvert tengerésznek, mintsem temetői alkalmazottnak látszott. Egy teljes percig méregette Seibertet, mielőtt megszólalt. – Hát halottkémnek maga elég fiatal.
Warren elmagyarázta neki, hogy több évfolyam vizsgáit sikerült egyetlen év alatt letennie, így rövidítette le a tanulmányi időt. Azt is elmagyarázta a sírásónak, hogy orvos és igazságügyi kórboncnok, nem pedig halottkém. Jeffrey úgy érezte, Warren nagyon kényes erre a megkülönböztetésre.
A sírásó és a kotrógépkezelő láthatólag nem nagy lelkesedéssel dolgozott együtt. Martin folyton utasítgatta Harveyt, hogy a géppel hová álljon, és mit csináljon. Harvey megmondta Martinnak, hogy elég régóta kezeli a kotrógépet, nincs szüksége semmiféle tanácsra.
A kotrógép kanala este fél nyolc után mart bele a földbe Henry Noble gránit sírkövénél, egy nagy jávorfa alatt. – Ez biztató – magyarázta Seibert. – Ilyen árnyékos helyen lassabb a rothadás és a bomlás.
Kelly érezte, hogy a gyomra émelyegni kezd.
Hirtelen éles csikorgás hallatszott a földből.
– Emeld föl! – kiáltott a sírásó. – Még áttöröd a sírkamra tetejét. – A megbolygatott földből nedves betonlap csíkja tűnt elő.
– Fogd be a szád, Martin! – ordította vissza Harvey, amint leengedte az üregbe az óriási kanalat, amely finoman horzsolta a betonlapot. Harvey a géppel maga felé húzta és megemelte a kotrófejet. Az üreg tetejének nagy része láthatóvá vált.
– Ne törd össze a fogantyúkat! – figyelmeztette Martin.
A sír egyik oldalán Kelly, Jeffrey és Seibert állt, a másikon Chester és Martin. Még nem ment le a nap, de már nagyon alacsonyan járt, és itt-ott sötét esőfelhők árnyékolták. A tenger felől érkező szélben ködfoszlányok gomolyogtak a sírok között. Martin hosszabbító vezetéket hurkolt a jávorfa egyik ágára. A látvány az akasztott ember kötelére emlékeztette Jeffreyt, bár a zsinór végén csak egy meztelen villanykörte himbálódzott. Fénye egyenesen bevilágított az árokba, amelyet a kotrógép ásott.
Kelly megborzongott, nem is annyira a hidegtől, mint inkább a kalandtól, bár a levegő is egyre hűvösebb lett. Olyan távolinak tűnt az a meghitt szoba a viktoriánus tapétával a Charlotte Innben. Kinyújtotta a kezét, és megszorította Jeffrey karját.
Még újabb tizenöt percbe telt, mire sikerült a maradék földet is eltávolítani a betonlapról. Amikor már eléggé tiszta volt, Harvey és Martin belépett a gödörbe és a maradék földet lapáttal dobálta ki a sírból.
Azután Harvey visszamászott a kotrógépébe, és a kanalat közvetlenül a fedőlap fölé irányította. Majd Martinnal együtt visszaereszkedtek az üregbe, hogy a betonlap fogantyúin átfűzött acélkábeleket a kotrógép fogazott kanalához erősítsék.
– Kész vagyunk, Martin, kifelé a gödörből! – kiáltotta Harvey nem kis elégtétellel, hogy most ő parancsolhat Martinnak. Visszamászott a gépébe. Aztán Jeffreyre, Kellyre és Seibertre pillantva megszólalt. – Maguk menjenek odébb, mert a tetőt arra fogom kilendíteni! – Mind a hárman félrehúzódtak. Amikor már nem voltak útban, Harvey ismét munkához látott.
A kotrógép hörgött és vonaglott, aztán egy óriási dugó pukkanásához hasonló zajjal levált az üreg teteje. Jeffrey látta, hogy a szigetelés kátrányszerű anyagból készült. A kotrógép oldalra lendítette a fedőlapot, és a földre eresztette.
Mindenki a nyílás széléhez sietett. A sírkamrában ezüstkoporsó pihent.
– Nem gyönyörű? – kiáltott fel Chester Boscowaney. – Ez az egyik mestermunkánk. Nincsen párja a Millbronne érckoporsónak.
– Nem vizes a sírkamra – állapította meg Seibert. – Ez újabb biztató jel.
Jeffrey végigpillantott a sírokon. Hátborzongató látvány volt. Az éjszaka gyorsan közeledett, és a sírkövek keskeny, bíborszínű árnyai rácsozták be a temetőt.
– Hát akkor most mit csináljunk, doktor úr? – kérdezte a sírásó Seiberttől. – Kiemeljük a koporsót, vagy maga beugrik, és ott nyissuk fel?
Jeffrey érezte, hogy Seibert habozik.
– Soha életemben nem szerettem bemászni ezekbe a sírgödrökbe – mondta Seibert vonakodva –, de a koporsó kiemelése több időt vesz igénybe. Minél hamarabb végzünk, annál jobb. Szeretnék már egy jót vacsorázni.
Kelly gyomra ismét émelyegni kezdett.
– Segíthetek – kérdezte Jeffrey,
A kórboncnok Jeffreyre pillantott. – Csinált ehhez hasonlót valaha is? Egy kicsit hervasztó dolog, ha víz szivárgott a koporsóba.
– Részemről mehet – intett fölényesen Jeffrey, legyőzve ellenérzését.
– Ez Millbronne-koporsó – jelentette ki büszkén Chester Boscowaney. – Köröskörül gumitömítéssel van ellátva. Nem lesz egy csepp víz sem benne.
– Ezt már hallottam – suttogta Seibert. – Akkor hát kezdjük.
Jeffrey és Seibert a sírkamra falának szélére lépett, majd leereszkedett a koporsó két végéhez. Seibert állt a koporsó lábánál, Jeffrey a fejénél.
– Adjanak egy feszítővasat – szólt fel Seibert.
Chester átnyújtotta neki a szerszámot. Seibert végigtapogatta a koporsó hátlapját, amíg meg nem találta a keresett pontot. Aztán a feszítővasat a mélyedésbe illesztve megpróbálta lenyomni a szerszám végét. Egész testsúlyával rá kellett nehezednie, mielőtt megmoccant a fedél. Végül a feszítővas fülsiketítő csikorgással elfordult. Kelly megborzongott.
A koporsó szigetelése sivító hangon engedett fel.
– Hallják ezt? – kiáltott Chester Boscowaney. – Nem lesz ott egy csepp víz sem, úgy éljek.
– Csúsztassa az ujjait a résbe – szólt át Seibert Jeffreynek –, és emeljük meg.
A koporsó fedele recsegő hanggal nyílt fel. Mindenki a belsejébe meredt. Henry Noble arcát és kezét finom fehér szálak hálója takarta. Alatta a bőre sötétszürke volt. Testén kék öltöny, fehér ing és mintás gyapjú nyakkendő pihent. A cipője úgy fénylett, mintha teljesen új volna. A koporsó belsejének fehér szaténburkolatát finom zöld penészpöttyök borították.
Jeffrey megpróbált a száján keresztül lélegezni, hogy elkerülje a bűzt, de legnagyobb meglepetésére nem volt kellemetlen ez a szag. Egyáltalán nem volt orrfacsaró, inkább csak olyan dohos illat áradt a koporsóból, mint amikor hosszú idő után kinyitnak egy pincét.
– Úgy látszik, jó állapotban van – jelentette ki Seibert. – Minden elismerésem a temetkezési vállalat igazgatójának. Valóban nyoma sincs víznek.
– Köszönöm – olvadozott Chester Boscowaney. – És biztosíthatom afelől, hogy Henry Noble holtteste fekszik ön előtt.
– Mi ez a fehér pókháló rajta? – kérdezte Jeffrey.
– Egy bizonyos gombafaj – magyarázta Seibert, aztán megkérte Kellyt, hogy nyújtsa le a kellékeit. Kelly átadta a fekete táskát.
Seibert a koporsó mellett látott munkához. Még a lába is alig fért el, de valahogy boldogult. Orvosi táskáját Henry Noble combjára helyezte, kinyitotta, és kivett belőle egy pár vastag gumikesztyűt. Miután fölvette, elkezdte kigombolni a férfi ingét.
– Mit segítsek? – kérdezte Jeffrey.
– Most még semmit – rázta a fejét Seibert. Szabaddá tette azt a helyet, ahol összevarrták a boncolás során ejtett vágást. Kivett a táskájából egy ollót, elvágta a varratokat, aztán szétfeszítette a sebet. A testszövet száraz volt.
Jeffrey fölegyenesedett. A szag egyre kellemetlenebbé vált, de Seibertet ez láthatólag nem zavarta.
A kórboncnok szétnyitotta a sebet, aztán benyúlt a testüregbe, és kihúzott egy nehéz, átlátszó műanyag zsákot, amelynek tartalma már erősen megfeketedett. A zsákban folyadék is volt jócskán. A fény felé tartva Seibert lassan megforgatta a zsákot, miközben a tartalmát vizsgálta.
– Heuréka! – kiáltott fel. – Itt a máj! – mutatta lelkesen Jeffreynek, aki nem éppen erre a látványra vágyott, de megpróbálta humorosan fölfogni a dolgot, és odaszólt Seibertnek. – Ha minden jól megy, akkor még az epehólyag is oda van készítve mellé.
Seibert ráhelyezte a csomagot Henry Noble testére, és kioldozta a zsák száját. Elviselhetetlen szag áradt szét a fülledt éjszakai levegőben. Seibert benyúlt a zsákba, és kihúzta a májat. Megfordította, és megmutatta Jeffreynek az epehólyagot. – Teljesen ép – mondta. – És még nedves is. Pedig azt hittem, össze lesz száradva – tapogatta meg a pici szervet. – Még van benne egy kevés folyadék is. – Miután a májat és az epehólyagot a műanyag zsák tetejére rakta, Seibert visszatért a saját fekete táskájához, és kihúzott belőle egy injekciós fecskendőt meg néhány kémcsövet. Átszúrta az epehólyagot, és annyi epét szívott föl, amennyit csak lehetett. Aztán mindegyik üvegcsébe töltött egy keveset belőle.
Olyan feszülten figyelték valamennyien Seibert munkáját, hogy szinte megszűnt számukra a külvilág. Így észre sem vették azt a kék Chevrolet Celebrity bérelt kocsit, amely eloltott lámpákkal gördült be a temetőbe. Azt sem hallották, amint a kocsiajtók kinyíltak, és két férfi indult el feléjük.

Frank számára nem volt éppen kellemes ez a délután. Amiről azt hitte, hogy csak könnyű kis kaland lesz, megint keserves megpróbáltatásnak bizonyult.
Egy sugárhajtású magánrepülőgépen való utazás várt rá, valami olyasmi, amire még sohasem vállalkozott azelőtt. Amikor aztán beszállt a gépbe, és becsatolta magát az ülésbe, hirtelen hatalmába kerítette a bezártság félelmetes érzése. Még sohasem tudatosodott benne, milyen kicsik ezek a magánrepülőgépek. Tetézte a bajt, hogy nem szállhattak föl azonnal, mert annyira zsúfolt volt a Logan repülőtér légi forgalma. Aztán megváltozott az időjárás.
A köd először a félszigetet borította be, majd a kisebb szigetek következtek. Aztán nyugati irányból tomboló vihar érkezett és cseresznye nagyságú jégdarabok hullottak belőle a városra. Frank kiszállt a gépből, hogy a reptéri csarnokban várja ki a vihar végét. Mire megkapták a felszállási engedélyt, és Vineyardon is megfelelő volt a látótávolság, már délután hat óra felé járt.
Aztán a dolgok még rosszabbra fordultak. A repülés valóságos lázálom volt. A gép úgy bukdácsolt a légörvények között, mint a parafadugó egy patak felszínén. Frank tengeribetegséget kapott a levegőben, és belehányt egy papírzacskóba. Közben Vinnie egyfolytában áradozott, milyen remek ez a repülőgép, és megállás nélkül földimogyoróval meg burgonyaszirommal tömte a fejét.
Mire megérkeztek Martha's Vineyardra, Frank teljesen kikészült. Elküldte Vinnie-t, hogy kölcsönözzön egy kocsit, mialatt ő a férfi mosdóban marad. Csak akkor kezdte újból összeszedni magát, amikor evett egy kevés szódabikarbónás kekszet, és ivott egy kólát.
A kocsival egyenesen a Charlotte Inn fogadóba hajtottak. A portáspultnál Kelly Everson iránt érdeklődtek. Frank újból eljátszotta a buzgó rokon szerepét, de most még megtoldotta a történetet azzal, hogy meg akarja lepni az unokahúgát. Frank és Vinnie kölcsönös szemhunyorításokkal mulatott ezen a kis huncutságon. Mind a kettőjüknél fegyver volt, amely diszkréten rejtőzött a vállszíjuk pisztolytartójában. Franknak még egy adag altató is volt a zsebében.
De kiderült, hogy a meglepetés Frankra vár. A Charlotte Innben a portáspult mögött álló nő arról tájékoztatta őket, hogy Eversonék szerinte az edgartowni temetőben vannak. A nő elmondta, hogy Everson úr jó ideig telefonálgatott a szomszédos pultnál, mert valamilyen találkozót próbált összehozni Harvey Taborral, a kotrógép kezelőjével.
Amikor visszafelé ballagtak a kocsijukhoz, Frank odaszólt Vinnie-nek. – Temető? Ez nem tetszik nekem.
Először megkerülték a temetőt. Jó nagy terület volt, de nem volt nehéz észrevenni a csoportot a közepén. Egy fáról lelógó villanykörte négy embert világított meg egy kotrógép előtt.
– Mit csináljak? – kérdezte Vinnie. Ő vezette a kocsit.
– Mit gondolsz, mi az istent csinálnak ezek? – fakadt ki Frank.
– Úgy néz ki, mintha valakit kiásnának – válaszolta Vinnie ördögi kacajjal. – Mint egy rémfilmben.
– Nem tetszik ez nekem – csóválta a fejét Frank. – Először Devlin bukkan fel a sétányon, most meg a doki jelenik meg éjnek idején a temetőben, hogy halottakat ásson ki. Itt valami nem stimmel. Ettől a hideg futkározik a hátamon.
Frank hagyta, hogy Vinnie másodszor is megkerülje a temetőt, mialatt azon gondolkodott, hogy mit tegyenek. Ez jó döntés volt. Az ellenkező irányból ugyanis észrevettek még két embert lent, a nyitott sírgödörben. Végül Frank megszólalt. – Legyünk túl rajta! Kapcsold ki a reflektorokat, hajtsál be a temetőbe, és állj meg félúton! Onnan már gyalog megyünk tovább.

Devlinnek sem volt sokkal több szerencséje, mint Franknak. A hagyományos repülőutat választotta, és az idő legnagyobb részét a gépben üldögélve töltötte a bostoni kifutópályán. Aztán amikor megkapták végre a felszállási engedélyt, a repülő megszakította útját és leszállt Hyannisban, ami negyven percet vett igénybe. Devlin így csak este hét után érkezett Vineyardra. Ott meg várnia kellett a pisztolyára, amelyet a repülőtéri biztonsági szolgálat vett el tőle, mert nem engedték fegyverrel fölszállni a gépre. Így este kilenc óra tájban elérkezett a Charlotte Innbe.
– Bocsánat! – szólt oda az asszonynak a portáspultnál. A nő ódivatú bronzlámpa fényénél olvasott.
Devlin tisztában volt vele, hogy a szokott formájához képest is riasztóbban néz ki összevarrt óriási sebesülésével. Annyi hajat borotváltak le róla, hogy képtelen volt megformálni a szokásos lófarok frizuráját. Ehelyett megpróbálta a haját átfésülni a sebesült oldalra. De el kellett ismernie, hogy az eredmény enyhén szólva kissé szokatlan volt.
Az asszony felnézett, és tetőtől talpig végigmérte Devlint. Mindennek a tetejére Devlin sejtette, hogy a Charlotte Innben nem túl sokra megy a fülébe akasztott máltai kereszttel.
– Szeretnék néhány vendégük iránt érdeklődni – kezdte Devlin. – Sajnos, valószínűleg álneveket használnak. De van közöttük egy fiatal nő, akit Kelly Eversonnak hívnak. – Devlin leírta a külsejét. – A másik egy negyven év körüli férfi. A neve Jeffrey Rhodes. A foglalkozása orvos.
– Sajnálom, de nem szolgáltatunk ki adatokat a vendégeinkről – válaszolta megvetően a nő. Felállt a székéből, és egy lépést hátrált, mintha arra számítana, hogy Devlin megragadja, és kirázza belőle a kívánt adatokat.
– Ez igen sajnálatos – sóhajtott Devlin. – De azt talán meg tudja mondani, hogy egy tohonya, kövér férfi, akinek sötét haja és mélyen ülő golyószemei vannak, érdeklődött-e ugyancsak e párocska iránt. A neve Frank Feranno, de a nevek dolgában nem olyan válogatós, ha a munkája úgy kívánja.
– Talán lenne szíves beszélni az igazgatónkkal – mondta udvariasan a nő.
– Rendben van – adta meg magát Devlin. – igaza van. De legalább árulja el, járt itt az az úriember? Körülbelül ilyen magas. – Előrenyújtott kezével Devlin körülbelül százhetvenöt centimétert mutatott.
A nő láthatóan zavarban volt, és feladta ellenállását abban a reményben, hogy Devlint hamarabb lerázhatja. – Egy bizonyos Frank Everson volt itt, Mrs. Everson unokatestvére – mondta végül. – De semmiféle Frank Feranno, legalábbis azalatt nem, amíg én voltam itt szolgálatban.
– És mit mondott ön ennek az állítólagos unokafivérnek? – fanyalgott Devlin. – Hogy "nem adhatok semmi felvilágosítást egy vendégünkről"?
– Azt mondtam neki, hogy Eversonék minden valószínűség szerint kint vannak a temetőben.
Devlin egy pillanatra lehunyta a szemét. Aztán kis ideig a nő arcát vizsgálta, hogy nem most találta-e ki ezt a mesét. De az asszony állta a pillantását. A temetőben? Devlin nem feltételezte, hogy a nő hazudik. Csak nem egy újabb bizarr fordulat ebben az amúgy is csavaros ügyben?
– Hogy lehet a leggyorsabban eljutni a temetőbe? – mordult rá Devlin az asszonyra. Bármi történik is most, az volt az érzése, hogy nincs sok ideje.
– Csak menjen végig az utcán, és az első kereszteződésnél forduljon jobbra! – magyarázta a nő. – Nem tévesztheti el.
Devlin megköszönte az asszonynak és olyan gyorsan rohant a kocsijához, amennyire csak felkötött karja engedte.

Jeffrey figyelte, amint Seibert a bal kezével egyensúlyozza Henry Noble máját. Miközben a kórboncnok kinyújtotta a karját, hogy a balzsamozott folyadék ne csöpögjön rá a ruhájára, a másik kezével kinyitotta a műanyag zsákot, amelyben Henry Noble bomló belső szerveinek maradékai úszkáltak. Jeffreynek egy pillanatra görcsbe szorult a gyomra, amint Seibert minden teketória nélkül visszadobta a májat a zacskóba, majd úgy kötötte be a zacskó száját, hogy a folyadék ne szivároghasson ki belőle.
Seibert éppen vissza akarta helyezni a zacskót Henry Noble testébe, amikor megszólalt egy hang a sötétben. – Mi az ördögöt csinálnak itt?
A többiekkel együtt Jeffrey is a hang irányába nézett. Egy férfi lépett a lámpa fénykörébe. Sötét nadrág, fehér ing, kötött mellény és sötét viharkabát volt rajta. A kezében pisztolyt tartott.
– A szentségit! – kiáltotta Frank viszolyogva. Valósággal megbénította a felnyitott sír komor látványa. A hányinger, amellyel korábban küszködött, újult erővel tört rá.
Jeffrey nyomban fölismerte, hogy ezt a férfit látta a sétányon és az adventista templom kapuja előtt. Hogyan juthatott a nyomukra? És mit akar?
Jeffrey most bármilyen fegyvernek örült volna, csak hogy megvédhesse magát. A legutolsó alkalommal is szívósak voltak az üldözői, hogy elkábítsák.
Frank gyomra émelyegni kezdett a rettenetes látványtól, és a penetráns bűztől. Szabadon maradt kezét a szájára szorította, és szembefordult Kellyvel, Chesterrel és Martinnal. Fegyverét meglendítve kiparancsolta Jeffreyt és Seibertet a sírból.
Seibert kimászott a gödörből, miközben arra gondolt, hogy ez a jövevény talán Henry Noble rokona. – Igazságügyi orvos szakértő vagyok – mondta a lehető leghivatalosabb hangon, hogy megpróbáljon ura maradni a helyzetnek. Seibertnek volt már dolga korábban is dühös családtagokkal. Senki sem rajongott a boncolásért, különösen nem a hozzátartozók. Odalépett Frank és a többiek közé.
Jeffrey megfigyelte, hogy Frankra milyen hatással volt Henry Noble látványa, és észrevette azt is, hogy a férfi elfordította a fejét. Előrenyúlt, és megragadta a műanyag zsákot, amelyben Noble szervei úszkáltak. A zacskó súlya tizenöt-húsz kiló körül lehetett. Amint kikecmergett a gödörből, és felállt a füvön, Jeffrey az oldala mellett kissé hátrafelé tartotta.
– Maga nem érdekes – szólt rá Warrenre Frank, és durván félrelökte. – Jöjjön ide, Rhodes doktor!
Frank egyik kezéből a másikba tette át a pisztolyát, aztán a zsebébe nyúlt, és kihalászott egy injekciós fecskendőt. – Forduljon meg! – utasította Jeffreyt. – Vinnie, te addig…
Jeffrey mindkét kezével meglóbálta a műanyag zsákot, a feje fölé emelte, és teljes erejéből lesújtott vele Frankra. A zsák robbanva hasadt szét, és Frank az ütéstől négykézlábra hullott, a pisztoly pedig zörögve csúszott bele a sírgödörbe, és a koporsóban állapodott meg végül.
Frank először olyan kábult volt, hogy azt sem tudta, milyen ütés érte. Aztán elborzadva vette észre, mi az, ami elkenődött rajta és körülötte a földön. Amint felismerte az agyvelőt és az elfeketedett belek tekergő szalagjait, vadul hányni kezdett. A rohamok szünetében megpróbálta lesöpörni válláról és fejéről az alvadt vér darabkáit.
Jeffrey még mindig a kezében tartotta az üres zsákot, amikor Vinnie ugrott be a lámpa fénykörébe a sötétből. Pisztolyát két kézzel markolta idegesen. – Senki se mozduljon! – ordította. – Aki megmozdul, az halott! – Pisztolyát vadul lengetve, hol az egyik, hol a másik álló alakra célzott.
Jeffrey nem sejtette, hogy Frankot elkísérte egyik cinkostársa is. Ha tudta volna, valószínűleg nem kockáztatta volna meg, hogy leüsse Frankot.
Fegyverét még mindig a csoportra fogva, Vinnie odalépett Frankhez, aki remegve tápászkodott fel. Ott állt kinyújtott karokkal, és úgy próbálta lerázni magáról a bűzös folyadékot, mint a kutya.
– Jól vagy, Frank? – kérdezte Vinnie.
– Hol a fenébe van a pisztolyom? – ordította válasz helyett Frank.
– Beesett a sírgödörbe – közölte félszegen Vinnie.
– Hozd ki! – rivallt rá Frank. Lehúzta dzsekijének villámzárját, óvatosan kibújt a ruhadarabból, és a földre dobta. Vinnie odalépett a sírhoz, és idegesen belebámult, hogy megkeresse a pisztolyt. A fegyver ott hevert feltűnően a holttest térdei között. Vinnie úgy érezte, hogy Henry Noble egyenesen rátekint.
– Én még sosem voltam egy sírban – akadékoskodott Vinnie.
– Hozd ide a pisztolyt! – üvöltötte Frank, aztán Jeffreyre bámult, és elbődült: – Te állat. Azt hitted, hogy ezzel a kis trükkel megszabadulsz tőlem?
– Senki se mozduljon! – parancsolta Vinnie. Rálépett a sírkamra falának szélére. Csak egy pillanatra nézett oda, amint leugrott, aztán azonnal visszapillantott a csoportra. A feje még a talajszint fölött volt. Pisztolyát egyenesen Chesternek szegezte, aki remegő lábakkal állt Kelly és Martin között. A sírásó mellett a kotrógép kezelője, Harvey álldogált. Jeffrey Frankhez volt közelebb, Seibert pedig Frank és a többiek között várta a fejleményeket.
Amikor Vinnie lehajolt, hogy fölemelje a pisztolyt, Jeffrey villámgyorsan döntött. Két dolgot tett kockára. Először azt, hogy elég gyorsan elmenekülhet a sötétben, mielőtt Vinnie magához tér, másodszor pedig azt, hogy mind a ketten utána vetik magukat, hiszen érte jöttek, és egyedül hagyják a többieket. De Jeffreynek csak az első számítása vált be.
Amint végigrohant a temetői úton a sötétben, még hallotta, amint Frank elordítja magát. – Dobd ide a pisztolyt, te barom!
A fénykörön túl Jeffreyt azonnal elnyelte a sötétség. Beletelt néhány másodpercbe, amíg a szeme átkapcsolt a szürkületi látásra. Csak azután döbbent rá, hogy nincs is olyan koromsötét, mint ahogy hitte. A város fényei csillogva vibráltak a nedves füvön. A sírkövek fekete körvonalai kísértetiesen emlékeztettek rá, hogy ez a hely a holtak birodalma.
Egyszer csak egy parkoló sötét kocsi bukkant fel Jeffrey előtt. Lázasan tapogatva kereste a gyújtáskapcsolóban a kulcsot, de nem volt a helyén. Amint visszanézett a fénypont felé, amely Henry Noble sírja fölött lebegett, észrevette Frank bukdácsolva közelítő alakját. Vinnie a sírnál maradt, hogy szemmel tartsa a többieket.
Jeffrey futólépésben hagyta el a kocsit és nekivágott az éjszakának. Jól emlékezett rá, hogy Frank kövérsége megtévesztő, mert a fickó meglepően fürgén mozog. Jeffrey nem volt meggyőződve róla, hogy Frankkel szemben egérutat tud nyerni. Valamit ki kellett találnia. Egy tervet. Meneküljön a városközpont felé? Szombat éjjel Edgartownban is kell lennie valami életnek, jóllehet nincs még itt a turistaszezon.
A háta mögött Jeffrey pisztolylövés dermesztő hangját hallotta. Frank tüzelt rá. A lövedék Jeffrey feje mellett süvített el. A férfi azonnal irányt változtatott, letérve balra a temetői útról.
Hétrét görnyedve kezdett kígyózni a sírkövek között. Nem akart könnyű célponttá válni. Nem tudott szabadulni a nyomasztó érzéstől. Franknek egyáltalán nem olyan fontos már, hogy élve kapja el őt. Most, hogy letért az útról Jeffrey nehezebben boldogult. Sziklák és lapos sírkövek között ugrándozott. Hirtelen megbotlott, és megingott. Csak úgy tudott talpon maradni, hogy átölelt egy gránitobeliszket. Az emlékmű billegni kezdett a talapzatán, és nem sok választotta el attól, hogy ledőljön. Frank ekkor tüzelt másodszor.
A lövedék éppen Jeffrey karja alatt vágódott az obeliszk oldalának. Jeffrey hátraugrott. A torkolattűz irányában Frank rohanó alakja rajzolódott ki a sötétből. Már szorosan Jeffrey nyomában volt.
Jeffrey egyre nagyobb pánikban nyargalt tovább. Nehezen lélegzett, és szúrt az oldala. Teljesen elveszettnek érezte magát a sírok között. Fogalma sem volt milyen irányban kellene menekülnie. Még abban sem volt biztos, hogy a város felé szalad.
Futás közben egymás mellett sorakozó épületek körvonalait vette észre a szeme sarkából. Úgy sejtette, hogy ezek családi kripták. Elhatározta, hogy arrafelé menekül. Újból irányt változtatott, és hirtelen a temető egy másik kavicsos útját érezte a talpa alatt. Amint elérte a kripták sorát, beugrott az első kettő közé. Aztán a síremlékek háta mögött végiglopakodott a soron, majd ismét az út felé fordult. Az egyik kripta sarkánál kikémlelt, és Franket leste.
A férfi alig volt messzebb tőle tizenöt méternél. Éppen odaért az első kriptához. Egy pillanatig tétovázott, aztán elindult Jeffrey irányában. Jeffrey éppen meg akart fordulni, amikor Frank hirtelen belépett a síremlékek közé, és így eltűnt a szeme elől.
Jeffrey megpróbálta kitalálni, hogy most mit tegyen. Egyetlen rossz mozdulat, és befejezte földi pályafutását. Visszaemlékezve Frank arckifejezésére, miután leütötte a rothadó szerveket tartalmazó zsákkal, Jeffrey nem számíthatott rá, hogy a férfi megkegyelmez neki.

Ahol állt, közvetlenül szemben, Jeffrey felfigyelt egy márvány kriptára, amely öregebbnek látszott a többinél. Még a sötétben is ki tudta venni, hogy a bejárat vasajtaja kissé nyitva van.
Miután végigpillantott az úton, hogy tiszta-e a levegő, Jeffrey odarohant az ajtóhoz. Sikerült annyira belöknie, hogy be tudott siklani a kripta hűvös belsejébe. Megpróbálta visszacsukni maga mögött az ajtót, de amikor meglökte, a vaslemez széle megcsikordult a padlón. Jeffrey azonnal megmerevedett. Nem kockáztathatta, hogy még nagyobb zajt csinál. A nyitott ajtón így is csak tenyérnyi széles rés volt, alig kisebb, mint amikor Jeffrey először megpillantotta.
Amint megvizsgálta a szűk cella belsejét, észrevette, hogy a fény egy kis elliptikus ablakon át szűrődik be a kripta hátsó falán a magasból.
Jeffrey az ablak felé tapogatózott a félhomályban, óvatosan egymás elé rakva a lábait. Közben négyzet alakú bemélyedéseket érzékelt a falon. Rájött, hogy ezekben vannak a koporsók.
Amikor elérte a hátsó falat, lekuporodott a sarokban. A szeme lassan hozzászokott a sötétséghez, és már azt a vékony, függőleges fénycsíkot is észrevette, amely a nyitott ajtó résében derengett.
Lélegzet visszafolytva várt. Sehol semmi nesz. Amikor úgy vélte, hogy legalább öt perc telt el, azon kezdett gondolkodni, mennyi ideig várjon még, amíg újból útnak indulhat.
Aztán fülsiketítő csikorgással, amint a fém végigkarcolta a követ, a kripta ódon vasajtaja kivágódott, és döngve csapódott a kamra falának. Jeffrey talpra ugrott.
Öngyújtó lángja ágaskodott fel hirtelen, és megvilágította Frank húsos arcát. Kinyújtott karral tartotta maga előtt a fényforrást, Jeffrey látta, amint Frank először hunyorog, aztán elvigyorodik. – Nocsak, nocsak! – ingatta a fejét. – Ez neked való hely, igaz? Máris egy kriptában vagy. – Az inge foltos, a haja pedig csatakos volt a balzsamozó folyadéktól. Frank gúnyos mosolya megvetővé vált. Beóvakodott a kriptába, egyik kezében a pisztollyal, másikban az öngyújtóval.
Már csak két lépésnyire volt Jeffreytől, amikor megállt. Pisztolyát Jeffrey fejére irányította. Az apró libegő láng fényénél Frank nevetséges látványt nyújtott. Zacskós szemgödre olyan fekete volt, mintha üresen tátongana. A foga sárgán világított.
– Élve akartalak küldeni St. Louisba – morogta. – De amikor leütöttél azzal a rohadt moslékkal, meggondoltam magam. Így is elmégy St. Louisba, de fenyőfa koporsóban.
Életében másodszor Jeffrey ismét tehetetlenül meredt egy pisztoly hegyére, amint komoran közeledik felé és enyhén remeg, mert egy ujj lassan megnyomja a ravaszt.
– Frank! – harsant föl egy hang kívülről. A név tompán visszhangzott a kis kamrában.
Frank hirtelen elfordult Jeffreytől, miközben pisztolyát is körbelendítette. Dörrenés rázta meg a kicsiny kamrát. Aztán egy második dörrenés hangját verték vissza a kripta falai. Jeffrey a földre vetette magát: Frank öngyújtója kialudt. Süket csend és sűrű sötétség vette körül Jeffreyt.
Teljesen mozdulatlan maradt miközben kezét a fejére szorította, arccal a hideg kőpadlóra borulva. Aztán meghallotta egy fegyver závárjának csattanását.
Jeffrey lassan fölemelte a fejét, és rémülten várta, milyen látvány tárul elé. Frank arccal a földre bukva nyúlt el előtte. Pisztolya előtte hevert a padlón, alig kartávolságnyira. Frank mögött egy pár láb volt látható. Még magasabbra emelve a fejét, Jeffrey egyszer csak megpillantotta Devlin O'Shea arcát.
– Micsoda meglepetés! – kiáltott fel Devlin. – Csak nem az én kedvenc doktorom? – Egyik kezében lobogó öngyújtót, a másikban pisztolyt tartott, akárcsak az előbb Frank. Jeffrey föltápászkodott. Devlin odalépett Frankhez, és a hátára fordította. Kitapogatta a nyaki verőereit. – A rohadt életbe! – morogta. – Túlságosan jó céllövő vagyok. Pedig nem akartam megölni. Legalábbis azt hiszem. – Devlin fölegyenesedett, és odafordult Jeffreyhez. – Most aztán semmi nyílméreg – figyelmeztette.
Jeffrey rémülten hátrált a falhoz. Devlin még vésztjóslóbban nézett ki, mint Frank. – Tetszik a frizurám? – kérdezte Devlin, amint észrevette Jeffrey viszolygását. – Ezt ennek a nagymenőnek köszönhetem, ott a padlón – mutatott Devlin Frank felé. – Ide figyeljen, doki! Van a maga számára egy jó meg egy rossz hírem. Melyiket akarja hallani először?
Jeffrey vállat vont. Tudta, hogy most már mindennek vége. Csak azt sajnálta, hogy Frank épp akkor lépett közbe, amikor már olyan közel voltak az áhított bizonyíték megszerzéséhez.
– Gyerünk! – nógatta Devlin. – Nem állhatunk itt egész éjszaka. Odakint egy zöldfülű vagány még sakkban tartja a maga barátait. Na, akkor melyik hírt akarja hallani előbb?
– A rosszat – bökte ki Jeffrey. Nem csodálkozott volna, ha válaszképpen Devlin egyszerűen belelő. A jó hír, amelyet már sohasem fog meghallani, az lesz, hogy legalább gyors halála volt.
– És én még egy rakás pénzben fogadtam volna, hogy a jó hírt akarja először hallani. Ahhoz képest, amin eddig keresztülment, azt hiszem, szüksége is van rá. A rossz hír mindenesetre az, hogy börtönbe fogom dugni magát. Fel akarom markolni azt a kis dohányt Mosconitól. De hadd mondjam el a jó hírt is! Olyan adatok birtokába jutottam, amelyek minden bizonnyal megváltoztatják az ön ellen hozott ítéletet.
– Miről beszél? – kérdezte Jeffrey döbbenten ettől a pálfordulástól.
– Nem hiszem, hogy ez a megfelelő hely és idő egy baráti csevegésre – mondta Devlin. – Az a bunkó Vinnie D'Agostino még mindig odakint rostokol fegyverrel a kezében. Megállapodást akarok kötni magával. Szeretném, ha együttműködne velem. Ez azt jelenti, hogy nem rohan el, nem szúr belém tűket, és nem ver fejbe egy kézitáskával. Én majd elintézem Vinnie-t, hogy a haja szála sem görbül senkinek, ha lesz olyan jó, és eljátszik velem egy színlelt támadást. Ha elvettem Vinnie fegyverét, odabilincselem a sírgödör fedőlapjához, amely most a földön hever. Aztán felhívjuk az edgartowni rendőrséget. Végre nekik is jut egy kis izgalom. Aztán fogjuk magunkat, és mindnyájan elmegyünk egy jó vacsorára. Mit szól hozzá?
Jeffrey egy szót sem tudott kinyögni, annyira meg volt rökönyödve.
– Gyerünk, doki! – sürgette Devlin. – Rövid az éjszaka. Áll az alku vagy nem?
– Áll – hebegte végül Jeffrey. – Megegyeztünk.

A Charlotte Inn fogadónak hangulatos étterme volt, amely szökőkúttal díszített belső udvarra nézett. Az asztalokat fehér abrosz borította, a székekben kényelmesen lehetett üldögélni. Figyelmes pincérek és pincérnők csapata leste az étkezők minden kívánságát.
Ha valaki korábban elmesélte volna Jeffreynek ezt a jelenetet, amelynek most ő is derűs részvevője volt, kinevette volna az illetőt ezért a képtelenségért. Négy ember foglalt helyet az asztalnál. Jeffrey jobbján ült Kelly. Bár aggodalom töltötte el, azért ragyogott. Jeffrey balján Seibert foglalt helyet. Ő sem volt különösen nyugodt, mert a hamisított kihantolási engedélyek miatt szorongott, és tartott tőle, hogy a sírkamra föltárását ki fogják vizsgálni. Jeffreyvel szemben ült Devlin, ő volt az egyetlen az asztalnál, aki teljesen nyugodtnak látszott. Bor helyett sört ivott, abból is már a negyedik üveggel.
– Doki – szólt oda Devlin Jeffreynek. – Maga aztán türelmes ember. Még mindig nem kérdezte meg, mik azok a sorsdöntő adatok, amelyekre céloztam a kriptában.
– Attól tartottam – vallotta be Jeffrey, hogy megtöröm azt a varázst, amelynek hatása alá kerültem, amióta kisétáltunk onnan.
Minden úgy történt, ahogy Devlin megjósolta. Jeffrey egy kis színjátékot rendezett, mintha ő és Frank óriási verekedésbe keveredett volna a kölcsöngépkocsi mellett. Amikor Vinnie odaért, hogy megnézze, segíthet-e a főnökének, Devlin a háta mögé sétált, és egyetlen szempillantás alatt lefegyverezte. Aztán nyomban megbilincselte.
Az eredeti tervtől csak annyiban tértek el, hogy Devlin nem bilincselte oda Vinnie-t a sírkamra tetejéhez. Ehelyett inkább közvetlenül a koporsó egyik fogantyújához kapcsolta a csuklóját. – Te és a hulla majd élvezitek egymás társaságát – vetette oda a rémült fickónak.
Aztán a csoport visszatért a Charlotte Innbe, ahol ígéretének megfelelően Devlin fölhívta az edgartowni rendőrséget. Bár a társaság valamennyi tagját meghívta vacsorára, Chester, Martin és Harvey udvariasan elutasította az ajánlatot, mert jobbnak látták, ha kényelmes otthonukban pihenik ki a temetői megpróbáltatásokat.
– Akkor hát mindent elmondok, akár kérdez, akár nem – csapott az asztalra a tenyerével Devlin. – De elöljáróban hadd fűzzek néhány megjegyzést mindahhoz, amit el akarok mondani. Először is, szeretnék bocsánatot kérni doki, hogy magára lőttem abban a tetves hotelben. Akkortájt ki voltam borulva, és azt gondoltam, hogy maga valódi bűnöző. Az ilyen alakokat pedig őrületesen utálom. De ahogy telt az idő, apránként mind többet megtudtam a maga esetéről. Mosconi nem volt éppen segítőkész, így nem volt könnyű dolgom. Annyit mindenesetre tudtam, hogy maga valamire készül, mert már nem úgy viselkedett, mint azok a fickók, akik meg akarnak lógni az óvadék elől. Aztán amikor Frank belépett a képbe, biztosra vettem, hogy valami furcsa dolog történik. Különösen akkor, amikor azt a fülest kaptam, hogy hetvenöt rongy üti a markát Franknek azért, mert elfuvarozza magát St. Louisba. Mindennek nem sok értelme volt addig, amíg rá nem jöttem, hogy azok az emberek, akik fölfogadták Franket, ki akarnak szedni magából valamit, amit megszimatolt.
– Ezen a ponton elhatároztam, hogy kinyomozom, kik ezek a nagyfejűek, akik nem is itt élnek a városban. Abból a dohányból, amely ebben a játékban szerepel, arra következtettem, hogy itt valami kábítószer van a dologban. És ekkor fedeztem fel azt, ami magát is érdekelheti. Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, hogy azt a fickót, aki felfogadta Frank Ferannót, úgy hívják, hogy Matt Davidson? Egy bizonyos Matt Davidson St. Louisból?
Jeffreynek kiesett a kanál a kezéből. Rámeredt Kellyre. – Ez hát az a bizonyos Matt, aki Harding noteszában szerepelt – szólalt meg a nő.
– Sokkal több annál kiáltotta izgatottan Jeffrey. Benyúlt az asztal alá, és aláhúzta a vászonzsákját. Kihalászott belőle néhány papírlapot, és kiemelt közülük két másolatot, amelyet a bírósági épületben készített az Alperesek/Felperesek katalóguskönyvéből. Az asztalra fektette őket, így mindenki láthatta az iratokat.
Jeffrey rámutatott Matthew Davidson nevére, amely felperes ügyvédként szerepelt a Suffolk General Kórház orvosi műhiba perében. – Matthew Davidson volt a felperes ügyvéd az én esetemben is – tette hozzá Jeffrey.
Kelly felkapta a másik papírlapot, amelyen a Commonwealth adatai szerepeltek. – A felperes ügyvéd ebben az esetben Sheldon Faber, ugyanaz, aki az én férjem perét is elindította – kiáltott fel. – Most, hogy visszagondolok, ő is St. Louisban lakik.
– Tisztázzunk valamit! – hadarta Jeffrey, és a székét ellökte az asztaltól. Devlinnek még odaszólt: – Maradjon nyugton, mindjárt itt leszek! – Devlin azonban a sarkában maradt. Jeffrey otthagyta a társaságot, és keresett egy nyilvános telefont. Felhívta a St. Louis-i tudakozót, majd megérdeklődte mind a két ügyvéd hivatali telefonszámait. A két férfi számai azonosak voltak.
Jeffrey visszatért az asztalhoz. – Davidson és Faber üzleti partnerek. Trent Harding nekik dolgozott. Kelly, igazad volt. Ez bűnszövetkezet. Ezt az egész zűrzavart a felperes ügyvédek irányították. Saját igényeik szerint gyártották maguknak az eseteket!
– Én is valahogy így képzeltem – tette hozzá Devlin. Felnevetett. – Egészséges táppénzcsaló betegekről már hallottam. De ezek a fickók még a baleseteket is előre megrendelték a maguk hasznára, Mondanom sem kell, szerintem mindez előnyösen fogja befolyásolni az ön fellebbezését.
– Ezzel csak még nagyobb felelősség hárul reám – szólalt meg Seibert. – Reám és a gázkromatográfomra. Nyilván ezek az orvosi műhibával foglalkozó ügyvédek szervezték be Trent Hardingot, hogy szennyezze a Marcaine ampullákat, és juttassa el ezeket a műtőrészlegekbe. Csak annyit mondhatok, hogy remélem Henry Noble derekasan helytáll még utoljára ebben az ügyben. Ki kell mutatnom a szervezetében azt a bizonyos toxint.
– Kíváncsi lennék, hogy ezek az ügyvédek más városokban is tevékenykednek-e? – nézett körül Kelly. – Milyen kiterjedtek lehetnek a kapcsolataik?
– Ezt csak sejteni lehet – válaszolta Jeffrey. – De azt hiszem, minden attól függ, hány ilyen Trent Hardinghoz hasonló, torzult személyiséget sikerül találniuk. – Jeffrey elgondolkozva ingatta a fejét.
– Sosem szerettem az ügyvédeket – kiáltott fel Devlin.
– Kelly – fordult hirtelen a nőhöz Jeffrey, és túláradó örömmel mondta. – Tudod, hogy ez mit jelent?
Kelly elmosolyodott. – Ugrott Dél-Amerika.
Jeffrey hevesen magához ölelte. Még most is alig akarta elhinni ezt az egészet. Végül hát visszazökken az élete a régi kerékvágásba, és még éppen idejében, hogy megossza egy nővel, akit szeret.
– Hé! – szólt oda Devlin az egyik pincérnek. – Hozzon még egy Budweisert! És egy üveg pezsgőt a szerelmeseknek!

UTÓJÁTÉK
Hétfő
1989. május 29.
11 óra 30 perc

Randolph föltette a szemüvegét az olvasáshoz. Megköszörülte a torkát. Jeffrey átellenben ült vele egy puritán tölgyfa asztalnál, és az ujjaival dobolt a kopott falapon. Randolph bőr aktatáskája ott feküdt Jeffrey jobbján. Éppen nyitva volt. Jeffrey láthatta, hogy nemcsak rengeteg bírósági papír és formanyomtatvány, hanem egy pár tornacipő is lapul benne. Jeffrey világoskék vászoninget és sötét nadrágot viselt. Megállapodásuknak megfelelően Devlin visszahozta Jeffreyt Bostonba, és átadta a hatóságoknak.
Jeffrey nem volt elragadtatva a börtöntől, de megpróbált jó képet vágni a dologhoz. Azzal tartotta magában a lelket, hogy folyton az emlékezetébe idézte, ez csak átmeneti állapot. Még arra is volt ideje, hogy kosárlabdázni kezdjen. Azóta nem játszott, amióta kikerült az orvosi egyetemről. Jeffrey még a Charlotte Innból felhívta Randolphot, miután elköltötték az ünnepi vacsorát Devlin társaságában. Randolph mindent megértett, legalábbis azt mondta. Mindez egy héttel ezelőtt történt. Mára azonban Jeffrey elvesztette a türelmét.
– Tudom, hogy azt gondolja, mindent egy éjszaka kellett volna elintéznem – védekezett Randolph. – De az igazság az, hogy kell egy kis idő, amíg az igazságszolgáltatás fogaskerekei megmozdulnak.
– A lényeget mondja – szólt rá Jeffrey.
– A lényeg az, hogy eddig három folyamodványt készítettem – folytatta Randolph. – Az első és legfontosabb az, amelyben új bírósági tárgyalást kértem. Ezt Janice Maloney bírónőnek nyújtottam be, kifejezve óhajomat, hogy nyilvánítsa semmisnek az ítéletet a tárgyaláson elkövetett hibák alapján…
– Ki törődik a tárgyalási hibákkal! – kiáltotta Jeffrey dühösen. – Nem az a fontosabb, hogy az egész ügy néhány felperes ügyvédnek köszönhető, aki meg akarta tömni a pénztárcáját?
Randolph levette a szemüvegét. – Jeffrey, megengedi, hogy befejezzem? Tudom, hogy türelmetlen, és jó oka van rá.
– Befejeztem – vetette oda Jeffrey, és megpróbálta féken tartani magát.
Randolph föltette a szemüvegét, aztán ismét belepillantott a jegyzeteibe. Újból megköszörülte a torkát.
– Amint mondtam volt – folytatta –, beadványt készítetttem egy új tárgyalás ügyében, a tárgyalás során elkövetett hibák, és az újonnan feltárt bizonyítékok alapján, melyek szavatolják a felülvizsgálat jogosságát.
– Óh, istenem – sóhajtott Jeffrey. – Miért nem tudja ezt egyszerű hétköznapi nyelven mondani? Miért kerülgeti a lényeget, mint macska a forró kását?
– Jeffrey, kérem – szólt feddő hangon Randolph. – Vannak bizonyos eljárások, amelyeket be kell tartanunk ebben az esetben. Nem követelhet új tárgyalást csak azért, mert új bizonyítékok kerültek elő. Ügyvédi műhiba miatt nem tűznek ki új tárgyalásokat. Folytathatom? – kérdezte.
Jeffrey bólintott.
– A második folyamodvány kiegészítése az orvosi műhibaper ítéletének fellebbezéséhez – magyarázta Randolph. – Ez beadvány bűncselekmény hiányában történő felmentésért, újonnan feltárt bizonyítékok alapján.
Jeffrey csak a szemeit forgatta.
– A harmadik folyamodványt új óvadék megállapítása ügyében nyújtottam be. Beszéltem Maloney bírónővel, és elmagyaráztam neki, hogy az ön részéről nem forgott fenn ártó szándék esete, és nem állt önnek szándékában, hogy ne jelenjék meg a bíróság előtt, hiszen csak helyeselhető és végül is sikerre vezető nyomozást folytatott az új bizonyíték feltárása ügyében.
– Azt hiszem én ezt kicsit egyszerűbben fogalmaztam volna – kötekedett Jeffrey. – És mit mondott a bírónő?
– Kijelentette, hogy tanulmányozni fogja a beadványt – felelte Randolph.
– Csodálatos! – mondta epésen Jeffrey. – Mialatt én itt rohadok a börtönben, ő tanulmányozza a beadványt. Ez csodálatos. Ha valamennyi ügyvédből orvos lenne, minden beteg meghalna, mielőtt ők végeznének a hivatalos iratokkal.
– Legyen türelemmel! – intette Randolph, lassan hozzászokva Jeffrey gúnyos stílusához. – Azt hiszem, holnap már döntés születik az óvadéki tárgyalásról. Aztán néhány napon belül ki tudjuk hozni. A többi témák kicsit hosszabb időt vesznek igénybe. Az ügyvédek az orvosokhoz hasonlóan nem szoktak jótállással dolgozni, de az az érzésem, hogy teljes felmentést fog kapni.
– Köszönöm – mélázott el Jeffrey. – Mi van Davidsonnal és társaival?
– Attól tartok, ez másik történet – sóhajtott Randolph. – Természetesen majd együttműködünk St. Louisban a kerületi ügyésszel, aki biztosított arról, hogy nyomozást rendel el. De attól félek, az ügyész érzése szerint valódi vádemelésre nem sok esély van. Csak szóbeszédnek tekinthető, de nincs rá bizonyíték, hogy üzleti kapcsolat volt Davidson és Trent Harding között. Az egyetlen bizonyíték az a bejegyzés, amely Mr. Harding noteszában található, de ez nem mutatja, és nem is bizonyítja ennek a kapcsolatnak a természetét. Továbbá nem bizonyítható a közvetlen kapcsolat Trent Harding és a batrachotoxin között, melyet Warren Seibert doktor talált valamennyi esetben, miután kimutatta ezt a toxint Henry Noble epehólyagjából. Minthogy Mr. Frank Feranno halott, és minden állítólagos kapcsolat közte és Davidson között csak pletykaszintű, így a Davidson és Faber elleni vád nagyon gyenge lábakon áll.
– Ez hihetetlen! – kiáltott fel Jeffrey. – Szóval Davidson és kollégái hamarosan újból belevethetik magukat az üzleti életbe, csak legfeljebb nem Bostonban?
– Erről semmit sem tudok – jelentette ki Randolph. – Mint említettem, megindítják a nyomozást. De ha nem bukkan föl semmi új és meggyőző bizonyíték, feltételezem, hogy Davidson újból munkába állhat. Cégének tevékenységét nagyra értékelik az orvosi műhiba területén. És ez az üzletág továbbra is rendkívül jövedelmező. De a következő alkalommal talán már elkövetnek valami hibát. Ki tudja?
– Mi van a válásommal? – kérdezte Jeffrey. – Remélem, vannak jó hírei.
– Attól tartok, hogy itt szintén nehézségei lesznek – jegyezte meg Randolph, miközben iratait az aktatáskájába rakosgatta.
– Miért? – kérdezte meghökkenve Jeffrey. – Carol és közöttem nincsen vita. A válást közös megegyezéssel akarjuk.
– Akarták – javította ki Randolph. – De ez még azelőtt volt, hogy a felesége felfogadta Hyram Clarkot válóperi ügyvédnek.
– Mit számít, hogy kit bízott meg?
– Hyram Clark alaposan megszorongatja a nyakát annak, akivel szembekerül – mondta Randolph. – Kedves Jeffrey, még a maga ezüst fogtömését is leltárba fogja venni a vagyonbecslés során. Erre fel kell készülnünk, és valami hasonlóan erőszakos alakot kell megbíznunk.
Jeffrey felhördült. – Talán minket kettőnket kellene összeházasítani, Randolph. Így együtt éppen olyanok lennénk, mint amilyen fazonra szükség van ehhez.
Randolph a maga tartózkodó módján joviálisan nevetett.
– Beszéljünk valami derűsebb dologról! – javasolta. – Mik az ön tervei? – kérdezte, miközben felállt.
Jeffrey arca felragyogott. – Amint kikerülök innen, Kellyvel együtt nyaralni megyünk. Valami napsugaras helyre. Talán az Antillákra. – Jeffrey szintén felállt.
– Mi lesz az orvosi munkájával? – kérdezte Randolph.
– Már beszéltem a Memorial aneszteziológiai részlegének főnökével – válaszolta Jeffrey. – Ők gyorsabban dolgoznak, mint az igazságszolgáltatás. Hamarosan visszahelyeznek a korábbi beosztásomba.
– Szóval visszatér a régi munkahelyére?
– Nem hiszem – rázta meg a fejét Jeffrey. – Kellyvel együtt úgy döntöttünk, inkább elköltözünk egy másik államba.
– Igen? – csodálkozott Randolph. – Úgy hangzik, hogy ez komoly kapcsolat.
– De még mennyire – erősítette meg Jeffrey. – A lehető legkomolyabb.
– Hát akkor – mondta Randolph –, talán kezdhetem fogalmazni a házassági előszerződést.
– Jeffrey értetlenül bámult Randolphra, de aztán észrevette, hogy az ügyvéd szája szögletében mosoly bujkál.
– Elnézést, tréfa volt – szabadkozott Randolph. – Csak nem vesztette el a humor érzékét?