Robin Cook
MUTÁCIÓ

I. P. C.
KÖNYVEK

A mű eredeti címe: Mutation
Copyright © 1989 by Robin Cook
All Rights Reserved!

Fordította: Sinka Erika

A borítót tervezte: Szatmári Zsolt

Hungarian Translation © Sinka Erika 1990.

I. P. C. KÖNYVEK

A sorozat főszerkesztője:
Ivanics István
Felelős szerkesztője:
Morcsányi Géza

Szerkesztő: Gömöri Endre
Kontrollszerkesztő: Talpas János
Műszaki szerkesztő: Hupján Mária
Felelős kiadó: Ivanics István
Kiadja az I. P. COOP Kft.
Szikra Lapnyomda Budapest (89–2351)
Felelős vezető: dr. Csöndes Zoltán vezérigazgató
HU ISSN 0865 2929
ISBN 963 7930 01 9
Megjelent 14,28 (A/5) ív terjedelemben

Köszönet Jeannek,
aki rengeteg valóságos
és szellemi táplálékkal
szolgált nekem.

Köszönet a nagyszülőknek,
Maenek és Ednek,
akiket bárcsak jobban
megismerhettem volna;
Esthernek és Johnnak,
akik befogadtak a családjukba;
Louise-nek és Billnek,
akik puszta nagylelkűségül
örökbe fogadtak.

“HOGY MERÉSZELSZ ILY'
TORZ TRÉFÁT ŰZNI AZ ÉLETTEL?"
Mary Wollstonecraft Shelley
Frankenstein (1818)

Szüntelenül sűrűsödött az energia az idegsejtek millióiban, amióta azok hat hónapja alakot öltöttek. A sistergő idegsejtek elektromos feszültsége kitartóan közelített, a kisülés felé. Az idegsejtnyúlványok ág-bogai és a támasztó mikroglia sejtek hatványozódó gyorsasággal osztódtak, óránként új idegsejtkapcsolódások százezreit hozva létre. Az egész olyan volt, mint egy, a kritikus szint küszöbéig gerjedt atomreaktor.
És ekkor végre megtörtént! Elérték a küszöböt és túl is lépték. Tűzvészként söpörtek végig az elektromos töltések mikroívei a szinoptikus kapcsolatok bonyolult szövevényén, energiával töltve meg az agysejtek egész tömegét. A sejtek hólyagocskái csak úgy ontották magukból az idegi ingerületeket és információkat, újabb kritikus szintre emelve ezzel az ingerületi állapot szintjét.
És a mikroszkopikus sejtaktivitásnak ebből a szövevényéből létrejött a világegyetem egyik misztériuma: az eszmélet. Az anyagból itt újra elme született.
A tudatosság az a képesség, amely az emlékezet és az értelem, egyúttal a rettegés és a félelem alapjául is szolgál. A tudat hozta magával az elkerülhetetlen halál ismeretének terhét is. Ám ebben a pillanatban a frissen létrehozott tudatosság még öntudat nélkül való volt. Az öntudat csak ezután, nem sokkal ezután következik.

ELŐJÁTÉK

1978. október 11.

– Óh, Istenem! – kiáltott fel Mary Millman, és két kezével megmarkolta a lepedőt. A fájdalom az altestében újra elkezdődött, és olyan sebesen, mint a tűz, szétáradt az ágyékában és a medencéjében.
– Adjon valami fájdalomcsillapítót! Kérem! Ezt már nem bírom elviselni! – sikoltott.
– Remekül csinálja, Mary – szólalt meg nyugodt hangon dr. Stedman. – Vegyen nagy, mély lélegzetet. – Gumikesztyűt húzott a kezére és ráigazgatta az ujjaira.
– Nem bírom! – kiáltott fel rekedten Mary. Testhelyzetet változtatott, ám ez sem hozott enyhülést. A fájdalom másodpercről másodpercre erősödött. Visszatartotta a lélegzetét, és reflexszerűen megfeszítette az izmait.
– Mary! – kiáltott rá szigorúan dr. Stedman és megragadta a karját. – Ne nyomja! Semmi értelme, amíg nincs kitágulva a méhszáj. És csak árthat vele a babának!
Mary kinyitotta a szemét és megpróbálta ellazítani a testét. Fájdalmas nyögés kíséretében fújta ki a levegőt. – Nem tehetek róla – panaszolta könnyek között. – Nem bírom! Kérem! Segítsen! – Szavai újabb sikoltásba fulladtak.
Mary Millman huszonkét éves volt, s egy detroiti belvárosi áruházban titkárnőként dolgozott. Amikor megpillantotta a béranyát kereső hirdetést, a pénz képzete a gondviselés ajándékának tetszett; ideális megoldásnak tűnt ahhoz, hogy kikecmeregjen az anyja hosszan tartó betegségéből rámaradt véget nem érő adósságokból. Mivel azonban még sohasem volt terhes, és szülést is csak filmeken látott eddig, el sem tudta képzelni, hogy az a valóságban milyen is lehet. Ebben a pillanatban azonban még csak gondolni sem tudott arra a harmincezer dollárra, amit akkor kap majd kézhez, ha túl van már mindenen, holott ez az összeg jóval magasabb a Michigan államban szokásos béranyai honoráriumnál. Michigan az egyetlen olyan állam, ahol egy újszülött már megszületése előtt örökbe fogadható. Most egyre csak az járt a fejében, hogy ő ebbe belehal.
A fájdalom tetőzött, majd némileg csillapodott. Mary kapkodva, aprókat lélegzett. – Kellene egy kis fájdalomcsillapító – nyögte ki nagy nehezen. Kiszáradt a szája is.
– Már két injekciót kapott eddig – mondta neki dr. Stedman, aki azzal foglalatoskodott, hogy lehúzza a kezéről és új, steril párral cserélje fel a kesztyűt, amit beszennyezett, amikor megérintette Mary karját.
– De semmi hatásuk sincs – nyöszörögte Mary,
– Az összehúzódások tetőpontján talán nincs – mondta dr. Stedman –, de néhány perccel ezelőtt még aludt is.
– Tényleg? – nézett fel Mary megerősítésért Marsha Frank, az örökbe fogadó szülők egyikének arcába, aki egy hűvös, nedves ruhával törölgette a lány homlokát. Marsha bólintott. Melegen, együttérzően mosolygott rá. Mary kedvelte őt és hálás volt érte, hogy Marsha ragaszkodott ahhoz, hogy ott legyen a szülésnél. Már a megállapodásuk alkalmával ez volt a Frank házaspár egyik kikötése.
Mary kevésbé lelkesedett a jövendőbeli apáért, aki időről időre csak parancsokat osztogatott neki.
– Gondoljon arra, hogy a baba szervezetébe is bejutnak ugyanazok a gyógyszerek, amiket maga itt kap – vetette oda neki most is élesen. – Nem kockáztathatjuk az életét csak azért, hogy a maga fájdalmain enyhítsünk.
Dr. Stedman egy gyors pillantást vetett Victor Frankre. A férfi az idegeire ment. Ami azt illeti, dr. Stedman számára Frank volt a lehető legrosszabb leendő apa mindazok közül, akiket valaha is beengedett a szülőszobába. De az igazán elképesztő az egészben az volt, hogy Frank maga is orvos, szülészetet tanult, mielőtt még kutatásra adta volna a fejét. Ha volt is ilyen irányú tapasztalata, ez ugyan nem derült ki a szülőágy melletti viselkedéséből. A Maryből felszakadó hatalmas sóhaj az orvos figyelmét újra a betegére irányította.
Mary fájdalomtól eltorzult arca lassan kezdett kisimulni. A görcs nyilvánvalóan elmúlt. – Jól van – mondta dr. Stedman, és intett a nővérnek, hogy hajtsa fel Mary lábán a lepedőt. – Nézzük, mi történik. A lány fölé hajolt és széttárta a lábait.
– Nem kellene ultrahangvizsgálatot csinálnunk? – kotyogott közbe Victor. – Nem hiszem, hogy sokat haladtunk volna előre.
Dr. Stedman kiegyenesedett. – Dr. Frank! Ha lenne olyan szíves... – Nem fejezte be a mondatot, azt remélve, hogy a hangjából is kicseng az ingerültség.
Victor Frank dr. Stedmanre emelte a tekintetét és a szülész hirtelen ráeszmélt, hogy a férfi halálra van rémülve. Arca hamuszürke és a haja tövénél patakokban gyöngyözött a veríték. Úgy látszik, hogy még egy orvos számára is egyedülálló izgalmat jelenthet egy béranya igénybevétele.
– Óh! – kiáltott fel Mary. Sugárban ömlő folyadék árasztotta el az ágyat, ami dr. Stedmant rögtön cselekvésre késztette.
Egy pillanat alatt megfeledkezett Frankról.
– Megrepedt a burok – mondta dr. Stedman.
– Teljesen normális dolog, mint ahogy már korábban is elmagyaráztam. Na, nézzük, hogy is állunk ezzel a babával.
Mary lehunyta a szemét. Visszatolakodó ujjak mozgását érezte a testében. A fejvíz áztatta lepedők között fekve megalázottnak és sebzettnek érezte magát. Nemcsak a pénzért teszi, mondogatta magának, hanem azért is, hogy boldoggá tegyen egy párt, akiknek különben nem lehetne második gyerekük. Marsha annyira kedves és megnyerő volt. Most azonban átfutott rajta a gondolat, hogy valóban helyesen cselekszik-e. Ekkor újabb görcs járta át tetőtől talpig.
– Jól van, jól van! – kiáltott fel dr. Stedman.
– Nagyon jó, Mary. Igazán nagyon jó. – Lerántotta a gumikesztyűt a kezéről és félredobta. – A baba feje rögzült, és a méhszáj majdnem teljesen kitágult már. Remek kislány maga! – A nővérhez fordult. – Hát akkor folytassuk a produkciót a szülőszobában.
– Most már kaphatok valami fájdalomcsillapítót? – kérdezte Mary.
– Mihelyt a szülőszobába érünk – felelte vidáman dr.- Stedman. Megkönnyebbült. Ekkor egy kéz érintését érezte a karján.
– Biztos, hogy nem túl nagy a fej? – kérdezte váratlanul Victor, félrehúzva dr. Stedmant.
Dr. Stedman érezte, hogy a karját szorító kéz megremeg. Odanyúlt és lefejtette magáról az ujjakat. – Azt mondtam, hogy a fej már áthaladt a medencebemeneten. Erre azért még bizonyára emlékszik!
– Biztos benne, hogy a fej a szülőcsatornában van? – kérdezte Victor.
Dr. Stedmant elöntötte a méreg. Már-már kifakadt, amikor észrevette, hogy Frank reszket a félelemtől. Erőt vett magán és csak annyit mondott:
– A fej rögzült. Biztos vagyok benne. – Aztán még hozzátette. – Viszont ha ennyire felkavarja a dolog, talán jobban teszi, ha kimegy a váróba.
– Nem tehetem – mondta nyomatékkal Victor.
– Nekem ezt végig kell csinálnom.
Dr. Stedman dr. Frankre meredt. Már az első találkozásuk óta volt valami furcsa érzése ezzel a férfival kapcsolatban. Frank nyugtalanságát egy ideig a különös helyzetnek tulajdonította, de itt biztos, hogy többről van szó. Dr. Frank több, mint aggódó apa. "Nekem ezt végig kell csinálnom" – furcsa kijelentés ez egy leendő apa szájúból, még akkor is, ha béranya segítségével lesz azzá. Sokkal inkább úgy hangzott ez, mintha itt valamiféle küldetés végrehajtásáról, nem pedig emberi lényeket érintő örömteli, még ha megrázkódtatásokkal is járó élmény átéléséről lenne szó.
Marsha csak homályosan érzékelte a férje különös viselkedését, miközben Mary ágyát kísérve az előcsarnokon át a szülőszobába igyekezett. Olyannyira csak a szülés foglalkoztatta, hogy alig szentelt figyelmet Victornak. Teljes szívével azt kívánta, bárcsak őmaga feküdhetne a kórházi ágyon. Örömmel üdvözölte volna a fájdalmat. Sajnos azonban öt évvel ezelőtt első fiuk, David születésekor olyan hevesen vérzett, hogy az orvosa kénytelen volt egyúttal a méhét is eltávolítani, hogy megmentse az életét. Ő és Victor annyira szerettek volna egy második gyereket. Mivel ő nem tudott többet kihordani, számításba vették a lehetőségeiket. Hosszas mérlegelés után döntöttek béranya igénybevétele mellett. Marsha örült ennek a megoldásnak és boldog volt, hogy a gyerek már megszületése élűit jogilag az övék volt; de még így is bármii megadott volna azért, ha ő maga szülhette volna meg annyira áhított csecsemőjét. Egy pillanatig elgondolkodott azon, Mary vajon hogyan tudja majd elviselni, hogy a csecsemőt elszakítják tőle. Éppen ezért örült, hogy mellette álltak a michigani törvények.
Figyelte, ahogy a nővérek felfektetik Maryt a szülőágyra, majd gyöngéden így szólt hozzá: – Remekül csinálja. Mindjárt vége.
– Fordítsuk az oldalára – szólt oda dr. Whitehead, az altatóorvos a nővéreknek. Azután bátorítóan megszorította Mary karját, és azt mondta neki: – Most pedig beadom azt az epidurális blokkot, amiben megegyeztünk.
– Szó sem lehet epidurálisról – kiáltott fel Victor, miközben átment az ágy másik oldalára –, különösen akkor nem, ha gerinctövi érzéstelenítésre gondol.
– Dr. Frank – szólalt meg ellentmondást nem tűrő hangon dr. Stedman. – Döntse el: vagy felhagy a közbeszólásaival, vagy elhagyja a szülőszobát. Válasszon! – dr. Stedmannél betelt a pohár. Dr. Frank jó néhány utasításának eleget tett már eddig; elvégezte az összes ismert, terhesség alatti vizsgálatot, beleértve a magzatvízelemzést és a magzatburok próbakimetszést is. Még abba is beleegyezett, hogy a terhesség első három hete alatt Mary szedje a Cephaloclor nevű antibiotikumot. Szakmai szempontból ugyan egyiket sem találta indokoltnak, mégis tudomásul vette, mivel dr. Frank ragaszkodott hozzá, és mert a béranya igénybevétele különleges helyzetet teremtett. S mivel Marynek sem volt ellenvetése, mondván, hogy ez is része a Frankékkel kötött megállapodásnak, ő maga is engedékennyé vált. De ez a terhesség ideje alatt volt. A szülés azonban már egészen más dolog, és dr. Stedmannek esze ágában sem volt, hogy egy neurotikus kolléga kedvéért változtasson a saját módszerén. Vajon milyen orvosi képzésben részesülhetett Frank? – morfondírozott. Persze, operációknál szokásos tanácsokat el tudna viselni. Itt azonban dr. Frank az ő minden utasítását megkérdőjelezi, minden lépését kétségbe vonja.
Néhány feszült másodpercig Victor és dr. Stedman farkasszemet nézett. Victor ökölbe szorította a kezét, és egy röpke pillanatig dr. Stedman azt hitte, hogy a férfi megüti. Ám a pillanat elszállt, Victor eloldalgott és idegesen megállt az egyik sarokban.
Kalapált a szíve, kellemetlen alhasi fájdalmat érzett. – Istenem, add, hogy normális legyen a baba – imádkozott magában. Szemébe szökő könnyein át a feleségére pillantott. Marsha annyira szeretett volna egy második gyereket. Érezte, hogy újra remegés vesz erőt rajta. Szemrehányásokkal illette magát. – Nem szabadott volna megtennem. Kérlek, Istenem, add, hogy semmi baja se legyen a babának. Felnézett az órára. A másodpercmutató mintha ólomlábakon vánszorogna. Az zakatolt a fejében, hogy mennyi ideig bírja még elviselni a feszültséget.
Dr. Whitehead biztos kézzel másodpercek alatt beadta a gerinctövi érzéstelenítést. Amint a fájdalom szűnni kezdett, Marsha megfogta Mary kezét, és bátorítóan rámosolygott. Ezután Mary már csak arra eszmélt, hogy valaki ébresztgeti és azt mondja neki, itt az ideje, hogy nyomjon. A szülés második szakasza gyorsan és rendben zajlott, este hat óra negyvenkor megszületett az életerős ifjabb Victor Frank.
A szülés pillanatában Victor visszafojtott lélegzettel közvetlenül dr. Stedman háta mögött állt, hogy lehetőleg mindent lásson. Amikor a fej megjelent és dr. Stedman a fogóval kirántotta a gyermeket, majd elvágta a köldökzsinórt, Frank gyorsan szemügyre vette. Dr. Stedman átadta az újszülöttet az ott várakozó kórházi gyermekorvosnak, akit Victor követett a termosztatikusan ellenőrzött újszülött, részlegbe. Az orvos letette a hangtalan csecsemőt és vizsgálni kezdte. Victoron úrrá lett a megkönnyebbülés. A gyerek teljesen normálisnak látszott.
– Tízes APGAR – kiáltott ki az orvos, amivel azt jelezte, hogy az ifjú Victor a lehető legjobb minősítésű.
– Csodálatos – mondta dr. Stedman, aki Maryvel és a közelgő méhlepény-eltávolítással volt elfoglalva.
– De hiszen nem is sír – szólalt meg Victor. Örömét ismét kétségek felhőzték be.
Az orvos lágyan megütögette a kis Victor talpát, majd megdörzsölte a hátát is. A gyerek még mindig meg se mukkant. – Pedig normálisan lélegzik.
Az orvos fogta az orrszívót, és megpróbálta újra megszívni a kis Victor orrát. Legnagyobb megdöbbenésére az újszülött odakapott, kitépte a kezéből az orrszívót, és átdobta az újszülöttvizsgálót a szülőszobától elválasztó falon.
– Hát erről ennyit – mondta nevetve az orvos. – Egyszerűen csak nincs kedve sírni.
– Megengedi? – kérdezte Victor, miközben kezével a csecsemő felé intett.
– Hogyne, csak meg ne fázzon a baba.
Victor beóvakodott, és felnyalábolta a kis Victort, Két kézzel megtartva a kis testet, maga elé emelte. Gyönyörű baba volt, meglepően szőke hajjal. Pufók, rózsás angyali arcocskájával festő ecsetjére kívánkozott, ám a legszembetűnőbb rajta mégis ragyogó kék szeme volt. És amikor Victor mélyen belenézett, elképedve fedezte fel, hogy a baba visszanéz rá.
– Gyönyörű, ugye? – kérdezte Marsha Victor válla fölött áthajolva.
– Tüneményes – felelte Victor. – De mitől lett szőke a haja? A miénk barna.
– Ötéves koromig én is szőke voltam – felelte Marsha, és felnyúlt, hogy megérintse a csecsemő rózsaszín bőrét.
Victor a feleségére pillantott, aki szerelmesen gyönyörködött a gyermekben. A nőnek sötétbarna haja volt, amelybe itt-ott már ősz szálak is vegyültek. Szeme szenvedélyes szürkéskék, arcvonásai szoborszerűek, szöges ellentétben a csecsemő telt, kerekded arcvonásaival.
– Nézd a szemét – mondta Marsha.
Victor a gyerekre nézett. – Hihetetlen, mi? Egy perccel ezelőtt meg mertem volna esküdni rá, hogy visszanézett.
– Mintha drágakő lenne – jegyezte meg Marsha.
Victor úgy fordította a gyermeket, hogy pont szemtől szembe legyen Marshával. Miközben így tett, észrevette, hogy a baba tekintete változatlanul az övébe fúródik. A türkizkék mélység olyan hidegen csillogott, akár a jég. Victor önkéntelenül megborzongott.

Frankék örömmámorban úsztak, amikor Victor Oldsmobile Cutlassával ráhajtottak a házukhoz vezető zúzalékkő kocsifelhajtóra. A mesterséges megtermékenyítési eljárás minden gondja-baja elmúlott. Siker koronázta az örömteli detroiti utazásokat és a megfelelő béranya kiválasztását. Itt a gyerek, Marsha a karjaiban ringatta, és kimondhatatlanul hálás volt isten ajándékáért.
Marsha elnézte, ahogy az autó megteszi az utolsó kanyart. Felemelte a gyereket, félrehúzta a takaró sarkát, és megmutatta a kisfiúnak leendő otthonát. A kis Victor, mintha csak értené, az autó szélvédőjén keresztül megnézte magának a takaros, ámde szerény kis házat. Pislogott egyet, majd Victor felé fordult és rámosolygott.
– Tetszik, mi, Kistigris? – mond la neki játékosan Victor. – Még csak háromnapos, de esküszöm, hogy ha tudna, máris beszélne hozzám.
– És mit szeretnél hallani lóié? – kérdezte Marsha, miközben visszafektette az ölébe Kivit. Ugyanis így becézték, lerövidítve a Kisvikit, hogy megkülönböztethessék az apjától. Nagyvikitől.
– Nem is tudom – felelte Victor, miközben megállt a kocsival a bejárati ajtó előtt. – Mondhatná például azt is, hogyha felnő, ő is kutató orvos akar majd lenni, mint az örege.
– Óh, te jóságos ég! – kiáltott fel Marsha, miközben kinyitotta a kocsi ajtaját.
Victor kipattant, hogy segítsen neki kiszállni. Gyönyörű, napsütéses, kristálytiszta idő volt. A ház mögött a fák az ősz ragyogó színeiben pompáztak, a skarlátvörös juharfák, a narancsszínű tölgyek és a sárga nyírfák lombkoronáinak szépsége vetekedett egymással. Amikor a ház elé értek, nyílt a bejárati ajtó, és Janice Fay, a dadus szaladt eléjük le a lépcsőn.
– Hadd nézzem – kérte és megállt Marsha előtt. Csodálkozásában a szája elé kapta a kezét.
– No, milyen? – kérdezte Victor.
– Mint egy kis angyal! – felelte Janice. – Elragadó. Nem is emlékszem, hogy valaha is láttam volna ilyen kék szemeket. – Kitárta a karját. – Hadd fogjam meg! – Gyöngéden átvette Marshától a gyermeket, és ringatni kezdte. – Szőke hajra azért nem számítoltam.
– Mi sem – mondta Marsha. – Gondoltuk, meglepünk vele, mint ahogy ő is meglepett minket. Bár a mi családunkban előfordult már.
– Hogyne – ugratta Victor. – Egy csomó szőkeség ugrált már Dzsingisz kán körül.
– David hol van? – kérdezte Marsha.
– Bent a házban – felelte Janice anélkül, hogy levette volna a szemét Kivi arcáról.
– David! – kiáltotta Marsha.
A kisfiú, kezében a korábban már kiselejtezett mackók egyikével, megjelent az ajtóban. Vézna, ötéves fiúcska volt, sötétbarna, göndör hajjal.
– Gyere ide, nézd meg az öcsédet.
David kötelességtudóan odasétált a turbékoló kis csapathoz.
Janice lehajolt és megmutatta az újszülöttet a bátyjának. David megnézte magának és elfintorodott. – Büdös.
Victor elnevelte magát, Marsha megcsókolta a kisfiút, és azt mondta neki, hogyha majd Kivi egy kicsit nagyobb lesz, ugyanolyan jó szagú lesz, mint ő most.
Marsha elvette Kivit a dadustól és elindult az ajtó felé. Janice felsóhajtott. Milyen boldog nap! Imádta az újszülötteket. Érezte, hogy David megfogja a kezét. Lenézett a kisfiúra. David ráemelte a tekintetét.
– Bárcsak ne jött volna ide – mondta.
– Ejnye, ejnye – mondta neki Janice gyöngéden és magához ölelte a kisfiút. – Nem szép dolog ilyent mondani. Ő még csak egy pici baba, de te már nagyfiú vagy.
Kéz a kézben léptek be a házba, éppen akkor, amikor Marsha és Victor eltűntek az emeleten az újonnan berendezett gyerekszoba irányában. Janice magával vitte Davidet a konyhába, ahol nekilátott a vacsora előkészületeinek. David felmászott az egyik székre, a mackót meg leültette a szemben lévőre. Janice a mosogatóhoz lépett.
– Kit szeretsz jobban, engem vagy az új babát?
Janice gyorsan letette a frissen megmosott zöldségeket, és a karjába vette Davidet, Homlokát az övéhez érintette, és azt mondta neki: – A világon mindenkinél jobban szeretlek. – Ezután szorosan magához ölelte a kisfiút. David viszonozta az ölelést.
Egyikük sem sejtette, hogy az életből már csak pár évük van hátra.

1.

1989. március 19.
Vasárnap, késő délután

Az autófelhajtót övező juharfák csupasz ágainak elnyújtott, csipkeszerű árnyékai észrevétlenül araszoltak a tágas, macskaköves udvar felé, amely a hatalmas, hófehér, gyarmati stílusú udvarházat elválasztotta a pajtától. Az alkony közeledtével feltámadt a szél is, meg-megrezegtette az árnyakat, amelyek így hatalmas pókhálónak tetszettek. Annak ellenére, hogy hivatalosan már beköszöntött a tavasz, itt, Massachusettsben a tél még nem engedte ki szorításából a North Andover-i földeket. Marsha az udvarház jókora konyhájában a mosogatónál álldogált, elnézte az ablakon át a kertet és a tomboló fényeket. Az autófelhajtónál mozgásra figyelt fel, később felismerte Kivit, aki hazafelé kerekezett.
Egy másodpercre összeszorult a torka. David halála óta, amelynek lassan öt éve már, nem szűnt benne az aggodalom az övéiért. Sohase fogja elfelejteni azt a napot, amikor az orvos közölte vele, hogy a kisfiú sárgaságát szarkóma okozta. A betegségtől besárgult, összeaszott kis arc örökre belevésődött az emlékezetébe. Még mindig elevenen élt benne, ahogy a kis test közvetlenül a halála előtt szorosan hozzábújt, ám nem hallott semmi mást, csak a gyerek akadozó lélegzetét, ahogy az életéért küzdött.
Azóta semmi sem volt a régi. S rá egy évre a dolgok még rosszabbra fordultak. Marsha kimondhatatlan aggodalma, amelyet Kivi iránt érzett, részben David elvesztéséből, részben pedig az egy évvel későbbi, Janice halálát övező rettenetes körülményekből táplálkozott. Mindkettőjüket egy csak nagyon ritkán előforduló májrák támadta meg, és Marshának hiába bizonygatták, hogy e szarkómás megbetegedések egyike sem fertőző; nem tudott szabadulni attól a gondolattól, hogy ahová a villám kétszer már becsapott, ott harmadszor is lesújt.
Janice halála különösen emlékezetes maradt, mivel hajmeresztő körülmények között zajlott.
Ősszel történt, nem sokkal Kivi születésnapja után. A fák már hullatták a leveleiket, közeledtek az őszi fagyok. Janice megbetegedése előtt egy ideje nagyon furcsán viselkedett; csak olyan ételeket volt hajlandó elfogyasztani, amelyeket ő maga készített, méghozzá felbontatlan konzervekből. Szenvedélyes hívő vált belőle, az újjászülető kereszténység egy különösen fanatikus ágához sodródott. Marsha és Victor valószínűleg nem viseltek volna el, ha nem vált volna családtaggá a náluk töltött sok-sok év során.
Jelenléte valóságos áldás volt David utolsó, kritikus hónapjai során. Azután, hogy David eltávozott közülük, Janice mindenhová magával vitte a bibliáját, a keblére szorította, mint egy páncélt, amelyik megvédi a megfoghatatlan gonosztól. Csak akkor vált meg tőle – és akkor is csak vonakodva –, amikor mindennapos házi teendőit végezte. A tetejébe még mogorvává és visszahúzódóvá is vált, és éjszakára mindig bezárkózott a szobájába.
Még ennél is rosszabb volt az, ahogyan Kivivel viselkedett. Egyik pillanatról a másikra visszautasította, hogy a gyerekkel foglalkozzék, aki ekkor még csak ötéves volt. S bár Kivi hihetetlenül önálló kisfiú volt, mégis előfordult olykor, hogy elkelt volna Janice gondoskodása, ő azonban mindenféle segítségnyújtástól elzárkózott. Marsha számtalanszor megpróbált a lelkére beszélni, de semmi foganatja sem volt. Janice rendületlenül menekült Kivi elől. És amikor mégiscsak erőltetni próbálták a dolgot, akkor Janice hetet-havat összehordott arról, hogy az ördög közöttük van, vagy egyéb vallásos sületlenségekkel hozakodott elő.
Marsha már a tűrőképességének a határán járt, amikor Janice megbetegedett. Victor vette észre elsőként, hogy mennyire besárgultak Janice szemei. Marsha figyelmét is felhívta rá. Marsha elborzadva fedezte fel Janice szemében ugyanazokat a tüneteket, mint amilyeneket Davidében észlelt annak idején. Victor azonnal Bostonba vitte Janice-t kivizsgálásra. A besárgult szemek ellenére a diagnózis a döbbenet erejével hatott: májdaganat, pontosan ugyanolyan rosszindulatú, mint amilyenbe David is belehalt.
Gyors egymásutánban ugyanannak a ritka májszarkómának az előfordulása ugyanabban a családban azt eredményezte, hogy mindenkit alapos járványtani kivizsgálásnak vetették alá. Ám minden lelet negatívnak bizonyult. Semmiféle környezeti ártalmat sem tudtak kimutatni. A számítógép értékelése szerint csupán véletlen egybeesésről volt szó. De legalább a májdaganat diagnosztizálása magyarázattal szolgált Janice bizarr viselkedésére. Az orvosok arra gyanakodtak, hogy a daganat már korábban áttételeződhetett az agyban. A betegség megállapítása után a leépülési időszak gyorsan és könyörtelenül zajlott le. A kezelések ellenére Janice gyorsan fogyott, két hét alatt csont és bőrré sóványodott. A legrettenetesebb dolog egy nappal azelőtt történt, hogy bevonult volna a kórházba meghalni.
Victor épp akkor ért haza a munkából, és a nappaliból nyíló fürdőszobában tartózkodott. Marsha a konyhában vacsorát készített, amikor a házat vérfagyasztó sikoly verte fel.
Victor kirobbant a fürdőszobából: – Az isién szerelmére, mi ez? – kiáltotta.
– Janice szobájából jött – felelte Marsha halálsápadtan.
Marsha és Victor mindent tudó, baljós pillantást váltottak egymással. Ezután kirohantak a garázshoz, onnan pedig fel a keskeny lépcsőkön Janice különálló lakrészébe.
Mielőtt azonban még a szobához érlek volna, egy második sikoltás reszkettette meg a csöndet, ösztönös, ősi erővel, úgyhogy beleremeglek az ablakok.
Victor lépett be elsőnek a szobába, a sarkában Marshával.
Janice az ágy közepén állt, és szorosan magához szorította a bibliáját. Szívszakasztó látványt nyújtóit. A betegségtől összetöredezett haja szanaszét meredezett, ami démoni külsőt kölcsönzött neki. Arca beesett; aszott, sárga bőre szorosan tapadt rá a túlontúl is kiálló csontokra. Szeme, mint egy sárgán vibráló neonfény, egy pontra meredt.
Marshát egy másodpercre teljesen megbénította Janice démoni látványa. Később követte a nő pillantását, A szoba hátsó ajtajában Kivi állt. A szeme se rebbent; nyugodtan állta Janice tekintetét.
Marsha azonnal rájött, hogy mi történhetett. Kivi gyanútlanul felsétált Janice-hoz a hátsó lépcsőn és nyilvánvalóan megijesztette a nőt. A betegség okozta pszichózis miatt törhetett ki Janice-ból a velőtrázó sikoly.
– Ő maga az ördög! – vicsorogta Janice összeszorított fogakkal. – Gyilkos! Vigyétek el innen!
– Janice, térj észre! – kiáltott rá Marsha, és odarohant Kivihez. Karjaiba kapta a gyereket, lefutott vele a lépcsőn, berohant a nappaliba és becsapta maga mögött az ajtót. Kivi fejét a mellére szorította, s az jutott az eszébe, hogy mekkora ostobaság volt itthon tartani ezt az őrült asszonyt.
Marsha végül kiengedte Kivit a szoros ölelésből. Kivi eltolta magát az anyjától, és kristály-szemével ránézett.
– Janice nem gondolta komolyan, amit mondott – kezdte Marsha nyugtatgatóan. Bízott benne, hogy ez a szörnyű pillanat nem hagy maradandó nyomokat a fiában.
– Tudom – felelte Kivi meglepően felnőttes komolysággal. – Nagyon beteg. Nem tudja, mit beszél.
Ettől a naptól fogva Marsha soha többé nem tudott feloldódni és úgy örülni az életnek, mint korábban. S ha mégis, akkor meg attól rettegett, hogy újabb istencsapása éri őket, és úgy érezte, hogyha bármi történnék Kivivel, azt a veszteséget már nem tudná elviselni.
Gyermekpszichológus lévén tisztában volt vele, hogy a gyerek fejlődését nem lehet más mederbe terelni, mégis gyakran azon kapta magát, hogy azt kívánja, Kivi bárcsak sokkal, de sokkal ragaszkodóbb kisfiú lenne. Már csecsemőkorától fogva szinte természetellenesen önálló volt. Nagy néha hagyta ugyan, hogy az anyja megölelgesse, ám Marsha gyakran vágyott volna arra, hogy Kivi felmásszon az ölébe és odasimuljon hozzá, ugyanúgy, ahogy David tette annak idején.
Most is, miközben elnézte, ahogy a fiú leszáll a biciklijéről, Marsha azon tűnődött, hogy vajon Kivi tényleg annyira befelé forduló-e, mint amilyennek néha mutatja magát. Marsha, hogy magára vonja a gyerek tekintetét, integetni kezdett neki, ám az fel sem nézett, miközben lekapcsolta a bicikliről a nyeregtáskákat és hagyta, hogy lecsússzanak a földre. Ezután kitárta a pajta ajtaját és eltűnt szem elől, hogy letegye a kerékpárját éjszakára. Amikor újra felbukkant, felkapta a nyeregtáskákat és elindult a ház felé. Marsha újra integetni kezdett neki, s noha a kisfiú egyenesen felé tartott, nem reagált. Leszegett fejjel nekifeszült a hideg szélnek, amely kitartóan örvénylett az udvaron.
Marsha meg akarta kocogtatni az ablakot, de aztán leeresztette a kezét. Mostanában az a szörnyű balsejtelem gyötörte, hogy valami nincs rendjén a fiúval. Isten a tanú rá, akkor sem szerethette volna jobban, ha ő maga szüli meg, és mégis, néha az volt az érzése, hogy a gyerek természetellenesen hideg és érzéketlen. Genetikai szempontból kétségtelenül az ő fia, mégis, nyoma sincs benne annak a melegségnek és gondtalanságnak, amelyre Marsha kislánykorára gondolva, jól emlékeseit. Elalvás előtt Marshát gyakran kerítette hatalmába az a gondolat, hogy talán Kiviben azért fagyott meg minden érzelem, mert lombikban fogant. S bár tudta, hogy nevetséges ez a feltételezés, mégis időről időre visszatért.
Elhessegetve magától e sötét gondolatokat, odaszólt Victornak, aki a konyhából nyíló nappaliban a pattogó tűz mellett olvasott: – Megjött Kivi. – Victor válaszképpen mormogott valamit, de még csak fel sem nézett.
A hátsó ajtó csapódása jelezte, hogy Kivi belépett a házba. Marsha hallotta, ahogy leveti a kabátját és a csizmáját az előszobában. Pár pere múlva megjelent a konyhaajtóban. Jóképű, körülbelül 152 cm magas és tízéves korához képest erős testalkatú fiúcska volt. Aranyszőke haja Marsháéval ellentétben nem barnult meg, és arca is őrizte a kerub-vonásokat. És még most is, ugyanúgy, mint születése napján, legszembeötlőbb vonása a jéghideg kék szempár maradt. Ám az angyali arcvonások ellenére is, ezek az átható szemek korát meghazudtoló értelemről árulkodtak.
– Hát ide figyeljen, fiatalember – zsémbelt Marsha tettetett bosszankodással –, ugye tudja, hogy sötétedés után már nem lenne szabad kint lennie a biciklijével?
– De hiszen még nincs is sötét – védekezett Kivi csengő, szoprán hangján. De aztán hirtelen rájött, hogy az anyja csak viccelt. – Richiéknél voltam – tette hozzá. Lerakta a nyeregtáskákat és odalépett a mosogatóhoz.
– Akkor jól van – felelte Marsha leplezetlen örömmel. – De miért nem telefonáltál haza? Akkor addig maradhattál volna, ameddig csak akarsz. Szívesen érted mentem volna.
– Á, már amúgy is jönni akartam – felelte Kivi, és kivett egyet a megtisztított répák közül. Harsogva harapott bele.
Marsha átölelte és magához szorította Kivit, s közben jólesően érzékelte az izmos kis test erejét.
– És most, hogy ezen a héten nincs iskola, gondolom, szívesen átmennél Richie-hez elbolondozni egy kicsit.
– Ühm... – fintorgott Kivi, miközben megpróbált kisiklani az anyja öleléséből.
– Már megint anyádat szomorítod? – kérdezte incselkedve Victor. Egy nyitott tudományos magazinnal a kezében jelent meg a nappali ajtajában, olvasószemüvege bizonytalanul billegett az orra hegyén.
Tudomást sem véve Victorról, Marsha újra megkérdezte: – Szóval hogy lesz ezen a héten? Kitaláltatok már valamit Richie-vel?
– Nem, még semmit. Én a laborban szeretném tölteni ezt a hetet a papával. Lehet, papa? – nézett Kivi az apjára.
– Felőlem, miért ne? – felelte Victor és megvonta a vállát.
– Az isten szerelmére, miért akarsz te folyton a laborba menni? – kérdezte Marsha. Ám a kérdés költői volt. Nem is várt rá igazán feleletet. Kivi egészen kicsi kora óta bejárt az apjával a laborba. Először azért, hogy a Kiméra Rt. nagyszerű óvodai szolgáltatásait élvezze, később meg már azért, hogy magában a laborban játszadozzon. A dolog mindennapossá vált, különösen azután, hogy Janice Fay meghalt.
– Miért nem hívod fel inkább néhány iskolatársadat, te meg Richie, meg az egész csapat kitalálhatnátok magatoknak valami izgalmasat.
– Ugyan, hagyd már – sietett Victor Kivi segítségére. – Ha Kivi velem akar jönni, akkor hadd jöjjön.
– Jól van, jól van – egyezett bele Marsha Is, tudva, hogy leszavazták. – Vacsora nyolc körül – mondta Kivinek, és játékosan rásózott a fenekére.
Kivi felkapta a nyeregtáskákat, amelyek a telefon melletti széken hevertek és elindult a lépcső felé. A rozoga falépcsők meg-megrecsegtek harmincnégy kilója alatt. Kivi egyenesen a második emeleti “odúba" ment. Mahagónifával burkolt hangulatos helyiség volt. Leült az apja számítógépéhez és bekapcsolta. Egy percig feszülten hallgatódzott, hogy megbizonyosodjon arról, a szülei még mindig a konyhában beszélgetnek egymással, majd elvégzett egy bonyolult műveletet, hogy lehívhassa az általa “STÁTUS"-nak nevezett adatállományt. A képernyő villogni kezdett, majd meglelt adatokkal. Kivi ezután sorjában kinyitogatta a nyeregtáskákat, szemügyre vette a tartalmukat, elvégzett néhány gyors számítást, majd bevitt egy számsort a komputerbe. Az egész csak néhány pillanatig tartott.
Miután végzett a betáplálással. Kivi kilépett a “STÁTUS"-ból, behúzta a cipzárat a nyeregtáskákon és beindította az egyik Pac-Man videojátékot. Széles mosoly jelent meg az arcán, amikor a sárga szörnyike végigjárta az útvesztőt, s a végén felfalta-a zsákmányát.
Marsha lerázta a vizet a kezéről, majd megtörölte a hűtőszekrény kilincsén lógó törlőruhában. Kivi iránt érzett aggodalmát csak nem tudta kiverni a fejéből. Nem volt nehéz gyerek, a tanárai se panaszkodtak rá az iskolában; mégis, Marsha valahogyan önkéntelenül is ráérzett arra, hogy valami baj van, egyre bizonyosabb volt benne, hogy valami nincs rendjén a gyerekkel. Itt az ideje, hogy előálljon a gyanújával. Felvette Kissát, a lábánál tébláboló kékróka színű szibériai cicát, és átvonult a nappaliba, ahol Victor a színes szövetborítású kanapén elnyújtózva szokásához híven a legfrissebb szakfolyóiratokat tanulmányozta.
– Zavarhatlak egy percre? – kérdezte Marsha.
Victor gyanakodva leengedte az újságot és az olvasószemüveg fölött fürkészően nézett Marshára. Negyvenhárom éves, alacsony termetű, izmos férfi volt, sötétbarna, hullámos, ámde tudós módra torzonborz hajjal, markáns arcvonásokkal. Az egyetem alatt meglehetősen jó squash-játékos volt, és még ma is játszott hetente háromszor. Victornak köszönhetően a Kiméra Rt.-nek több squash-pályája is volt.
– Aggódom Kivi miatt – mondta Marsha, miközben leült a kanapé mellett álló karosszékbe, ölében Kissával, aki szemmel láthatóan igen elégedett volt a simogatással.
– Csak nem? – kérdezte Victor meglepődve. – Valami baj van vele?
– Azt nem mondanám – ismerte be Marsha. – Csak egy csomó apróság. Tulajdonképpen csak olyasmik, hogy zavar, amiért olyan kevés barátja van. Pár perccel ezelőtt, amikor azt mondta, hogy ezzel a Richie gyerekkel volt, annyira megörültem, olyan érzés volt, mint egy beteljesülés. De most meg azt mondja, hogy a tavaszi szünetben egyáltalán nincs kedve vele lenni. Egy ilyen gyereknek, mint ő, szüksége van arra, hogy vele egyidős kölykökkel legyen együtt. Ez fontos eleme az egészséges belső fejlődésnek.
Victor jól ismert pillantásai egyikével tekintett a feleségére. Marsha tudta, hogy a férfi utálja az effajta beszélgetéseket, még akkor is, ha Marsha szakterülete a pszichológia. Egyszerűen nincs hozzá türelme. Mint ahogy Victor szemében már az is olaj volt a tűzre, ha csak említést tett a Kivi fejlődését kísérő visszás jelenségekről. A férfi csak felsóhajtott, de nem szólt egy szót sem.
– Téged nem aggaszt? – erősködött Marsha, amikor nyilvánvalóvá vált számára, hogy Victornak semmi hozzáfűznivalója sincs a dologhoz. Marsha rácsapott a cicára, aki ebből azt a következtetést vonta le, hogy jelenléte terhessé vált.
Victor megrázta a fejét. – Egyáltalán nem. Szerintem Kivi a legbelevalóbb kiskölyök mind közül, akikkel idáig csak találkoztam. Mi lesz a vacsora?
– Victor! – csattant fel Marsha ingerülten. – Ez fontos dolog.
– Jól van, jól van – felelte Victor és becsukta az újságot.
– Arra gondolok, hogy a felnőttekkel ugyan jói kijön – folytatta Marsha –, de szinte soha semmi időt nem tölt együtt vele egykorú srácokkal.
– Az iskolában eleget van együtt velük – jegyezte meg Victor.
– Igen, tudom – ismerte el Marsha –, de az azért mégiscsak más, olyan szervezett dolog.
– Őszintén szólva – kezdte Victor, tudva, hogy nagyon is bántóra sikeredik majd a megjegyzése, mivel azonban Kivi miatt ő is aggódott, bár aggodalma egészen más természetű volt, mint a feleségéé, s pontosan ezért ki nem állhatta, ha ezt a témát feszegették –, azt hiszem, hogy egész egyszerűen neurotikus vagy. Kivi nagyszerű gyerek. Nincs vele semmi baj. Csak te még mindig nem tetted túl magad David halálán. – Mihelyt kimondta, önkéntelenül is összerezzent, de hát nem volt más kiút: a legjobb védekezés a támadás.
A megjegyzés úgy érte Marshát, mint egy arculcsapás. Alig tudott uralkodni az érzelmein. Könnyeivel küszködve mégis igyekezett folytatni. – Van itt más is, nemcsak az, hogy szemmel láthatóan nincsenek barátai. Egész egyszerűen úgy fest a dolog, hogy senki és semmi sem kell igazán neki. Emlékezz csak, amikor megvettük Kissát, azt mondtuk Kivinek, hogy a cica az övé, de még csak egy pillantásra se méltatja. S ha már felhoztad David halálát, szerinted normális viselkedés az, hogy Kivi még csak a nevét sem említi soha? És akkor is, amikor elmondtuk neki, hogy mi történt, úgy hallgatta, mintha egy vadidegenről beszélnénk.
– De Marsha, hiszen akkor még csak ötéves volt! Én azt hiszem, hogy veled van baj. Nem lehet öt hosszú éven át gyászolni. Talán el kéne menned egy pszichiáterhez.
Marsha beharapta az alsó ajkát. Victor amúgy hallatlanul kedves ember, de valahányszor csak Kiviről akar vele beszélni, mindig elvágja a beszélgetés fonalát.
– Hát, csak el akartam mondani neked, hogy mi jár a fejemben – szólt Marsha és felállt. Ideje, hogy visszamenjen a konyhába és befejezze a vacsorát. A jól ismert Pac-Man játék hangjait hallva odafentről, egy picit megkönnyebbült.
Victor felállt, nyújtózott egyet és utánament a konyhába.

2.

1989. március 19.
Vasárnap, kora este

Dr. William Hobbs a sakktábla fölött a fiára nézett, és gyönyörködött benne, ahogy naponta meg-, tette – amikor a gyerek átható kék szemei egyszerre csak fennakadtak és hanyatt lefordult a székről. William nem látta a földreesés pillanatát, de hallotta a riasztó, tompa puffanást.
– Sheila! – kiáltotta, miközben felugrott és átrohant az asztal másik oldalára. Döbbenten látta, hogy Maurice keze és lába úgy jár, mint a cséphadaró. Görcsös epilepsziás roham jött rá.
Lévén a bölcsészet, nem pedig az orvostudományok doktora, William nem nagyon tudta, hogy ilyenkor mi a teendő. Halványan emlékezett csak arra, hogy ilyen esetekben valami tárgyat kell tenni a beteg fogsora közé, hogy el ne haraphassa a nyelvét, de nem talált semmi, a célnak megfelelő dolgot.
Letérdelt a fiú mellé, akit csak pár nap választott el a harmadik születésnapjától, és újra a felesége nevét kiáltotta. Maurice kis teste meglepő erűvel vonaglott, William alig tudta megakadályozni, hogy a gyerek kárt ne tegyen magában.
Sheila kővé dermedt, amikor meglátta férjét, ahogyan a vadul rúgkapáló gyerekkel küszködik. Mivel a kisfiú feje hevesen rángatódzott előre-hátra, erősen ráharapott a nyelvére, amitől habos vérsugár fröccsent a szőnyegre.
– Hívd a mentőket! – kiáltotta William. Sheila elszakította magát a bénító látványtól, és kirohant a konyhába a telefonhoz. Maurice már akkor rosszul érezte magát, amikor az anyja elhozta a Kiméra óvodájából. Fejfájásra, lüktető fejfájásra panaszkodott, valami olyasmire, mint a migrén. Természetesen a legtöbb hároméves gyerek nem tudja ilyen szabatosan leírni a fejfájását, de Maurice más volt; egy kis zseni. Nyolc hónapos korára már tudott beszélni, tizenhárom hónaposán olvasott és az esti sakkpartikban már az apját is meg tudta verni.
– Küldjenek egy mentőt hozzánk – kiáltotta a telefonba Sheila, amikor végre felvették a telefont. Bediktálta a címet, és arra kérte az ügyeletest, hogy nagyon siessenek. Ezután visszarohant a nappaliba.
Maurice addigra már abbahagyta a rángatódzást. Nyugodtan feküdt a díványon, ahová William fektette. A vacsoráját egy jó adag élénkpiros vérrel együtt kihányta. Az undok anyag folydogált a szája szélén, beleragadt szőke hajába is. És se a hólyagján, se a belein nem tudott uralkodni.
– Mit csináljak? – kérdezte William kétségbeesve. De a fiú legalább lélegzett, és a színe is kezdett visszatérni, fokozatosan lehúzódott róla a kékség.
– Mi történt? – kérdezte Sheila.
– Semmi – felelte William. – Nyert, mint mindig. Aztán egyszerre csak fennakadtak a szemei és leesett a székről. Félek, nagyon erősen beütötte a fejét a padlóba.
– Oh, édes istenem – jajdult fel Sheila, és a köténye sarkával megtörölte Maurice száját. – Talán nem kellett volna erőltetned, hogy sakkozzon ma este, hiszen tudtad, hogy fájt a feje.
– Ő akart sakkozni – mondta védekezőén William. Ez azért nem egészen így volt. Maurice csak mérsékelten lelkesedett az ötletért. William volt az, aki nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy újra megcsodálhassa a gyerek rendkívüli eszét. Maurice volt William büszkesége és minden öröme.
Ő és Sheila már nyolc éve voltak házasok, amikor végre hajlandóak voltak beismerni, hogy nem lehet gyerekük. Mivel a Kimérának saját humán megtermékenyítő intézete is van, a Termékenység Rt., s mivel William a Kiméra alkalmazottja volt, mindketten térítésmentesen kereshették fel az intézetet. Nem volt egyszerű dolog. Azzal a ténnyel kellett szembenézniük, hogy mindketten terméketlenek. De végül is egy ivarsejt-donáció és egy béranya segítségével megérkezett Maurice, a várva várt kisgyerek, az ő csodagyerekük, a lehető legmagasabb intelligenciahányadossal.
– Hozok egy törülközőt és lemosom – szólt Sheila, és elindult a konyha felé. De William megfogta a karját.
– Talán jobb, ha nem mozdítjuk.
A házaspár csak ült tehetetlenül és nézte a gyereket, amikor egyszerre csak meghallották a mentőautó szirénáját lent az utcán. Sheila kiszaladt, hogy beengedje az orvosokat.
Pár perccel később William már a zötyögő jármű belsejében próbált megülni a széken, mögöttük Sheila a saját kocsijukban.
A Lowell Közkórházban a házaspár izgatottan várakozott, amíg Maurice-t vizsgálták. Az orvosok a leletek alapján úgy vélték, hogy a gyerek szállítható állapotban van. William a Bostoni Gyermekkórházba akarta vitetni a kisfiút, ami még félórányi autóútra volt. Valami azt súgta neki, hogy a gyerek halálos beteg. Talán túlontúl is büszkék voltak ragyogó képességeire. És a jóisten most benyújtja érte a számlát.

– Hé, Kivi! – kiáltott fel az emeletre a lépcső aljából Victor. – Mit szólnál egy kis úszáshoz? – Hallotta, hogy a hangja visszhangzik a tágas ház falai között. Eredetileg a helyi földbirtokos építtette a tizennyolcadik században. Victor nem sokkal David halálát követően vette meg és hozatta rendbe. Az üzlet szép fejlődésnek indult a Kiméra beindítása után, és" Victor úgy gondolta, jót tesz majd Marshának, ha nem marad azok között a falak között, ahol David töltötte a gyerekkorát. Az asszonyt nálánál is jobban megviselte David elvesztése.
– Nincs kedved lejönni a medencéhez? – kiáltott fel újra Victor. Ilyen alkalmakkor mindig azt kívánta, hogy bárcsak felszereltettek volna már egy házi telefonrendszert.
– Kösz, de nincs – visszhangzóit le a lépcsőn Kivi válasza.
Victor egy percig úgy maradt, keze a korláton, egyik lába a legalsó lépcsőfokon. Korábbi beszélgetése Marshával felidézte benne minden eddigi szorongását a fiával kapcsolatban. A szokatlanul rövid fejlődési időszakokat, a kisfiú hihetetlen intelligenciáját, amely már hároméves korában sakkmesterré tette, az értelmi szint meredek növekedését négyéves korára; Kivi fejlődését sehogyan sem lehetett átlagosnak tekinteni. Victort annyira mardosta a lelkiismeret-furdalás már a gyerek megszületésének pillanatától kezdve, hogy szinte megkönnyebbült, amikor a kisfiú rendkívüli képességei kezdtek visszafejlődni. De most eltűnődött azon, hogy vajon egy átlagos gyerek nem törné-e kezét-lábát azért, hogy lemehessen a család új úszómedencéjébe? A medencét a ház hátsó traktusában alakították ki, amolyan télikertszerűen. Még csak a múlt hónapban fejeződött be az építkezés.
Úgy döntött, hogy nem fogadja el a “nem"-et válaszként, és ahogy volt, zokniban kettesével kezdte venni a lépcsőfokokat. A hosszú folyosón keresztül halkan odasurrant Kivi hálószobájához, amely a ház homlokzati részén volt, ablakai az autófeljáróra néztek. Mint mindig, a szoba most is tiszta és rendes volt, az egyik falon az Encyclopaedia Britannica példányai sorakoztak, míg a szemben lévő falra a kémiai elemek táblázata volt kifüggesztve, Kivi az ágyon hasalt, teljesen elmerült egy vaskos könyvben.
Victor az ágyhoz lopózva megpróbált belepillantani a könyvbe, amit Kivi olvasott. Belekukkantva semmi mást sem látott, mint egyenleteket. Erre aztán igazán nem számított.
– Huh! – mondta és játékosan megfogta a fiú lábát.
Kivi felugrott az érintésre, és kezet védekezőén emelte maga elé.
– Na! Ennyire belemerültél vagy mi? – kérdezte nevetve Victor.
Kivi türkizkék szemét rávillantotta az apjára. – Ezt meg ne próbáld még egyszer! – sziszegte.
Victor egy másodpercre ismét érezte a jól ismert rettegést a teremtményétől. Aztán Kivi sóhajtott egyet, és visszahuppant az ágyra.
– Mi a fenét olvasol? – kérdezte Victor.
Kivi, mintha csak pornográfia lenne, becsukta a könyvet. – Csak a fekete lyukakról találtam valamit.
– Az nehéz – jegyezte meg Victor, és megpróbált némi könnyedséget vinni a hangjába.
– Ami azt illeti, nem is túl jó – mondta Kivi. – És tele van hibával.
Victor ismét jeges rémületet érzett. Mostanában sokat morfondírozott azon, hátha a fia rendkívüli intelligenciája mégiscsak visszatér. Megpróbálta elhessegetni magától aggodalmait, és határozottan így szólt: – Ide figyelj, Kivi, most pedig úszni megyünk.
Odalépett Kivi szekrényéhez, kivett belőle egy fürdőnadrágot és odadobta a fiának. – Nyomás, kihívlak egy versenyre.
Victor átment a saját hálószobájukba, ott felvette a fürdőnadrágját és újra hívta a fiát. Kivi megjelent és elindult az apja felé. Victor büszkén nyugtázta, milyen jó felépítésű a fia. Most először jutott az eszébe, hogy a gyerekből akár atléta is lehetne, ha kedvet érezne hozzá.
A párás uszodában a klór jellegzetes szaga érződött. Az üvegfalak és a mennyezet a medence vizét tükrözték vissza, így a téli világ kívül rekedt. Victor éppen ledobta a törülközőjét egy alumíniumvázas szék támlájára, amikor Marsha megjelent a nappali ajtajában.
– Nincs kedved úszni egyet velünk? – kérdezte Victor.
Marsha megrázta a fejét. Tiétek a pálya, fiúk. Nekem ez túl hideg.
– Versenyzünk egyet – mondta Victor. – Nincs kedved bíráskodni?
– Papa – nyafogott Kivi –, nekem semmi kedvem versenyezni.
– Dehogyis nincs – erősködött Victor. – Két forduló. A vesztes viszi ki a szemetet.
Marsha előrejött a medence széléhez, elvette Kivi törülközőjét és együttérző sajnálkozással járatta végig a tekintetét a fiún.
– A külső vagy a belső sávon akarsz úszni? – kérdezte Victor, remélve, hogy bele tudja vonni Kivit a játékba.
– Mindegy – felelte Kivi, odaállt az apja mellé, és hosszában végignézett a medencén. A cirkulátor lágyan mozgatta a víz felszínét.
– Te indítasz – szólt oda Victor Marshának.
– Vigyázz, kész – kezdte Marsha, szünetet tartott, nézte, hogyan áll fel egymás mellett apa és fia a medence szélén. – Rajt!
Marsha hátrált egy lépést, hogy ne érje a felcsobbanó víz, majd leült az egyik székre és a versenyt figyelte. Victor nem volt különösen jó úszó, Marsha mégis elcsodálkozott, amikor azt látta, hogy Kivi vezet az első hosszon, majd a fordulás után is tartja az előnyét. Aztán a második fordulónál úgy tűnt, hogy Kivi visszafogja magát, így fél hosszal Victor nyert.
– Szép teljesítmény – jelentette ki diadalittasan, a vizet lerázva magáról Victor. – Jöhet a szemételtakarítás!
Marsha teljesen megzavarodva attól, amit látni vélt, kíváncsian fürkészte a vízből éppen kimászó Kivit. Amikor találkozott a tekintetük. Kivi kacsintott egyet, amivel csak még jobban megzavarta az anyját.
Kivi fogta a törülközőt és szaporán dörzsölni kezdte magát. Igazán szeretett volna olyan fia lenni az anyjának, amilyenre ő áhítozott, szeretett volna olyan lenni, mint David. De hát ez egyszerűen hiányzott belőle. S hiába próbálta meg tettetni olykor-olykor, tudta jól, hogy nem igazán sikerül neki. Mégis, hogyha a szülei az ilyen pillanatokban, mint amilyen ez a mostani is itt az uszodában, úgy érzik, hogy ez a családi boldogság, akkor hogy jön ő ahhoz, hogy megfossza őket ettől?

– Mama, ez egyre jobban fáj – panaszolta Mark Murray Colette-nek. A kisfiú Murrayék Beacon Hill-i házának harmadik emeletén lévő hálószobájában feküdt. – Ha csak megmozdulok, valami nyomást érzek a szem- és a homloküregben. A precíz megfogalmazás szöges ellentétben állt azokkal az apró kezekkel, amelyekkel a kisfiú a fejét fogta.
– Rosszabb, mint vacsora előtt? – kérdezte Colette, hátrasimítva a göndör szőke hajat. Őt már nem lepte meg a parányi ember rendkívüli szókincse. A kisfiú két és fél éves kora ellenére már felnőtt ágyban feküdt. Már tizenhárom hónaposán azt követelte, hogy a gyerekágyat vigyék le az alagsorba.
– Sokkal rosszabb – felelte Mark.
– Mérjük meg még egyszer a lázadat – javasolta Colette, és lázmérőt dugott a gyerek szájába. Colette egyre idegesebb lett, bár próbálta azzal vigasztalni magát, hogy csak kezdődő megfázásról vagy legfeljebb influenzáról van szó. Minden egy órával azután kezdődött, hogy a férje. Horace hazahozta a gyereket a Kiméra óvodájából. Mark közölte az anyjával, hogy nem éhes, márpedig ez a kijelentés Mark esetében teljesen szokatlan volt.
A következő tünet verejtékezés formájában jelentkezett. Akkor kezdődött, amikor éppen le akartak ülni vacsorázni. S bár a kisfiú váltig állította a szüleinek, hogy nincs melege, szakadt róla a víz. Pár perc múlva hányni kezdett. Colette ekkor lefektette.
Mint könyvelő, aki még azt is gondosan elkerülte, hogy az egy elemen biológiát is kelljen tanulnia, Horace boldogan hagyta Colette-re a betegszobai teendőket, nem mintha neki különösebb tapasztalata lett volna ezen a téren. Colette ügyvéd volt, akit elfoglaltsága kényszerűéit arra, hogy a kisfiút már egyéves korában beadja a bölcsődébe. Imádta egy szem, nagyon okos kisfiát, akinek megszületése nagy próbatétel volt; olyan nagy, melynek a lehetőségére sohasem gondolt.
Ő és Horace háromévi házasság után nagyon szerettek volna már gyermeket. Egyévi sikertelen próbálkozás után mentek el megvizsgáltatni magukat. Ekkor tudták meg a szomorú igazságot: Colette meddő. Mark élt az egyetlen lehetőséggel: lombik megtermékenyítés és béranya igénybevétele. Olyan volt az egész, mint egy lidércnyomás, különösen, hogy a háttérben ott volt az M. bébi ügye körüli hercehurca.
Colette kihúzta a lázmérőt Mark szájából, elforgatta, hogy megtalálja a higanyoszlopot. Normális. Colette felsóhajtott. Teljesen tanácstalan volt. – Nem vagy éhes vagy szomjas? – kérdezte.
Mark megrázta a fejét. – Már nem látok jól – mondta a gyerek.
– Hogy érted azt, hogy nem látsz jól? – kérdezte Colette ijedten. – Befogta először a kisfiú egyik, majd a másik – szemét. – Látsz mindkét szemeddel?
– Igen – válaszolta a fiú. – Csak kezdenek összemosódni a tárgyak. Homályos minden.
– Jól van, maradj itt és pihenj – mondta Colette. – Én meg megyek és beszélek apáddal.
Colette magára hagyta a gyereket, lement a lépcsőn és ráakadt Horace-ra, aki a dolgozószobájában bújt meg és egy kosárlabda-mérkőzést nézett a kistévén.
Amikor Horace az ajtóban megpillantotta a feleségét, bűntudatosan kikapcsolta a készüléket. – A Celtics játszik – kezdte magyarázni.
Colette elfojtotta feltörő méltatlankodását. – Mark sokkal rosszabbul van – mondta rekedten. – Aggódom. Azt mondja, nem lát jól. Azt hiszem, orvost kellene hívnunk.
– Komolyan beszélsz? – kérdezte Horace. – Vasárnap este van.
– Nem tehetek róla! – csattant fel Colette.
Ebben a pillanatban fülhasogató sikoltást hallottak; rohantak fel a lépcsőn.
Legnagyobb megdöbbenésükre Mark vonaglott az ágyon, szörnyű fájdalmában egyre csak szorította a fejét, és torkaszakadtából üvöltött. Horace lefogta a vállát és megpróbálta visszatartani, miközben Colette a telefonhoz sietett.
Horace-t meglepte a kisfiúban lakozó erő. Semmi mást nem tehetett, mint hogy szorosan tartja a gyereket, nehogy leguruljon az ágyról.
Azután ugyanolyan hirtelen, mint ahogyan elkezdődött, abbamaradt a sikoltozás. Mark egy percig nyugodtan feküdt, kezét még mindig a homlokára szorította, szemhéját szorosan összezárta.
– Mark – suttogta Horace.
Mark keze elernyedt. Felnyitotta kék szemét, és az apjára nézett. Ám a felismerés szikrája sem csillant fel ezekben a szemekben, és amikor szólni akart, csak érthetetlen mormogásra telt tőle.

Marsha hosszú haját fésülgetve ült a toalettasztalka előtt és a tükörből Victort figyelte. A férfi a mosdónál állt, és gyors, határozott mozdulatokkal éppen fogat mosott. Kivi már rég lefeküdt. Marsha benézett hozzá, amikor negyedórával ezelőtt feljött. Elnézte angyali vonásait, és újra csak eltöprengett az uszodabeli csínyen.
– Victor – szólalt meg hirtelen.
Victor megpördült, a szája – akár egy veszett kutyáé – habzott a fogkrémtől. Megijesztette Marsha hangja.
– Észrevetted, hogy Kivi hagyta, hogy te nyerj?
Victor hangosat köpött a mosdókagylóba. – Na, egy pillanat. A verseny szoros volt ugyan, azonban feketén-fehéren én győztem.
– Kivi vezetett majdnem egész idő alatt – folytatta Marsha. – És szándékosan lassított azért, hogy te nyerhess.
– Nevetséges! – mondta ingerülten Victor.
– Egyáltalán nem az. Olyan dolgokat művel, amik sehogy sincsenek rendjén egy tízéves gyerek esetében. Ugyanúgy, mint amikor két és fél éves korában sakkozni kezdett. Neked tetszett a dolog, ám engem bosszantott. Sőt, meg is ijedtem tőle. És mondhatom, megkönnyebbültem, amikor visszaesett az intelligenciahányadosa, illetve amikor még mindig magas, ámde nem olyan kirívó szinten stabilizálódott. Én nem szeretnék semmi mást, csak egy boldog és normális gyereket tudni a magaménak. – Könnyek szöktek a szemébe. – Olyat, mint amilyen David volt – tette még hozzá és elfordult.
Victor gyorsan megtörölte az arcát, ledobta a törülközőt és odament Marshához. Átölelte a feleségét. – Semmiségek miatt izgatod magad. Kivi remek kölyök.
– Talán azért viselkedik ilyen furcsán, mert pici korában túl sokat hagytam egyedül Janice-szel – mondta Marsha, könnyeivel küszködve. – Soha nem voltam itthon. Szabadságot kellett volna kivennem.
– Te hajlamos vagy arra, hogy folyton szemrehányásokat tegyél magadnak – jegyezte meg Victor –, még olyankor is, amikor semmi okod sincs rá.
– Lehet – felelte Marsha –, de akkor is van valami furcsa a viselkedésében. Ha csak egy esetről lenne szó, akkor nem nyugtalankodnék. De nem így van. A fiú egész egyszerűen nem olyan, mint egy normális tízéves kölyök. Túlságosan zárkózott, túlságosan is felnőtt. – Sírva fakadt, – Néha megijedek tőle.
Victornak, miközben vigasztalóim átölelte a feleségét, eszébe jutott, mennyire rettegett ő maga is akkor, amikor a fia a világra jött. Ő mindössze csak annyit szeretett volna elérni, hogy a gyerek rendkívül eszes legyen, de azt már semmiképp sem, hogy ilyen vagy olyan módon eltérjen a normálistól, hogy deviáns legyen.

3.

1989. március 20.
Hétfő reggel

Frankék a reggeliből sohasem csináltak különösebb gondot. Gyümölcs, zabpehely, kávé és gyümölcslé. Ezen a reggelen azonban nem volt iskola, így Kivi nem kapkodott, mint általában, hogy elérje a buszt. Marsha ment el elsőnek otthonról, általában nyolc körül, hogy legyen még ideje benézni a kórházi betegeihez, mielőtt megkezdi a rendelést. Amikor kilépett az ajtón, éppen kerülték egymást Ramona Juarezzel, a bejárónővel, aki hétfőn és csütörtökön jött a házhoz.
Victor nézte, amint a felesége beszáll a Volvojába. A csípős reggeli levegőben meg-megcsillantak a lélegzet párafelhői. S bár hivatalosan másnap beköszönt a tavasz, a hőmérő higanyszála két fokkal Volt fagypont alatt.
Victor beletette a kávésbögréjét a mosogatóba, majd Kivire pillantott, aki hol a tévét nézte, hol pedig Victor egyik tudományos folyóiratába lapozgatott bele. A férfi összeráncolta a homlokát. Lehet, hogy Marshának mégiscsak igaza van. Lehet, hogy a fiú kezdeti zsenialitása kezd visszatérni. A folyóirat szakcikkeinek a nyelvezete meglehetősen bonyolult. Victor eltűnődött azon, vajon a fia mennyit foghat fel belőlük.
Egy darabig vívódott magában, mondjon-e valamit, de aztán úgy döntött, hogy mégse teszi. A kölyökkel semmi baj sincs, normális. – Még mindig be akarsz jönni ma a laborba? – kérdezte. – Ennél izgalmasabbat is kitalálhatnál magadnak a barátaiddal együtt.
– A laborba menni is elég izgalmas – felelte Kivi.
– Anyád úgy gondolja, hogy több időt kellene korodbeli srácok közt töltened – jegyezi e meg Victor. – Merthogy így tanulod meg a társas együttélés szabályait, az alkalmazkodást, meg ilyesmiket.
– Papa, ne, kérlek! – mondta Kivi. – A suliban épp eleget vagyok együtt a fiúkkal.
– Hát legalább erről egyféleképpen vélekedünk – mondta Victor. – Én is ugyanezt mondtam anyádnak. És most, hogy ezt tisztáztuk, hogy akarsz a laborba jönni, kocsival vagy biciklivel?
– Biciklivel – felelte Kivi.

A hűvös levegő ellenére Victor felnyitotta a kocsi tetőablakát, a szél összeborzolta a haját. A rádión megkereste az egyetlen klasszikus állomást, és átrobogott a megáradt Merrimack folyó felett átívelő öreg hídon. Alant csak úgy kavaroglak az örvények, zúgott a habzó víz, a folyó szintje naponta emelkedett a mintegy száz mérföldre északra fekvő New Hampshire-i Fehér Hegyekből aláomló megolvadt hó miatt.
A Kiméra Rt. előtt Victor befordult balra, és végighajtott az út mentén hosszan elnyúló téglaépület mellett. Az épület sarkánál ismét balra fordult, majd lassított, amikor áthaladt az egyik ellenőrző pontnál. Az egyenruhás biztonsági őr, aki felismerte az autót, integetni kezdett Victornak, amikor az a fekete-fehér nyitott sorompó alatt behajtott a hatalmas biotechnológiai magánvállalat területére.
Amikor Victor belépett a tizenkilencedik században épített vörös téglás volt textilgyári épületegyüttesbe, most is, mint mindig elöntötte a büszkeség, ami a tulajdonosi érzés egyik velejárója volt. Impozáns létesítmény, különös tekintettel arra, hogy az épületek java részét a felújítás alkalmával kívül eredeti formájában állították helyre.
A helyenként ötszintes, zömében azonban többnyire háromemeletes épületek úgy terjeszkedtek mindkét irányban, mint ahogy azt a perspektivikus rajzokon látni. Négyszög alakban egy hatalmas belső udvart fogtak közre, amelyen elszórtan különböző formájú és méretű épületek állottak.
A telek nyugati sarkát egy nyolc emelet magasságú torony uralta, amely a londoni Big Ben mása volt. Háromemeletnyi talapzatán állva – amely részben a Merrimack folyót megerősítő beton gátrendszerre épült – fölébe magasodott a többi épületnek. A folyó áradásakor a gát mögötti tározó mindig színültig megtelt vízzel. Középen, a bukógátnál robaj ló vízesés szórta szerteszét finom permetét.
A régi időkben, amikor még az üzemben a déli gyapot alakult át textillé, az óratorony épülete erőműként szolgált. Egészen addig a víz ereje működtetett az üzemben minden berendezést, mígnem a villamosítás bevezetésével el nem zárták a főzsilipet, és el nem hallgattatták az épület alapzatában a hatalmas vízikerék-lapátokat és fogaskerekeket. A Big Ben harangjátéka is már sok-sok éve elhallgatott. Victor foglalkozott a helyreállításának gondolatával.
Amikor 1976-ban a Kiméra megvásárolta az elárvult épületeket, a rendelkezésükre álló területnek csak mintegy a felét építették újjá, a többit egyelőre érintetlenül hagyták a jövőbeli fejlesztések reményében. Mindenesetre, számítva a fejlesztésre, a vizet mindegyik épületbe bevezették, elvégezték a csatornázási és villanyszerelési munkálatokat is. Victornak nem voltak kétségei afelől, hogy nem lesz nehéz dolog újra beindíttatni a Big Ben harangjátékát. Emlékeztette magát, hogy el ne felejtse az igazgatósági tanács következő ülésén felvetni a témát.
Amikor Victor beállt az irodaépület előtt a számára fenntartott parkolóhelyre és behúzta a tetőablakot, végiggondolta a napját. A hatalmas terület láttán feléledt büszkesége ellenére is valahogyan vegyes érzelmekkel viseltetett a Kiméra eredményességét illetően. Victor a szíve mélyén mégiscsak tudós volt elsősorban, de mint a Kiméra három alapító tagjának egyike, az irányítás felelősségét is kénytelen volt megosztani a többiekkel. Sajnos ezek a kötelezettségek egyre több idejét vették igénybe.
Az oszlopokkal és timpanonokkal gazdagon díszített György korabeli bejáraton át lépett be az épületbe. Az építészek a restaurálás során lelkiismeretesen odafigyeltek minden apró részletre. Még a berendezés is kora tizenkilencedik századi volt. Az előcsarnokot össze sem lehetett hasonlítani a bostoni egyetem kopár előcsarnokaival, ahol Victor 1973-ban tanított, és ahol először kezdett el tudós kollégájával, Ronald Beekmannal tárgyalni a biotechnológiai robbanás kínálta lehetőségekről. Gyakorlati szempontból a társulásuk kétségtelenül jónak bizonyult, hiszen Victor biológus, Ronald pedig biokémikus volt. Megnyerték az ügynek Clark Fitzsimmons Fostert, egy üzletembert is, s így 1975-ben megalapították a Kimérát. Az eredmény legmerészebb álmaikat is meghaladta. 1983-ban, Clark javaslatára és irányításával részvénytársasággá alakultak, s így mindannyian hihetetlen mértékben meggazdagodtak.
Ám a sikerrel együtt jár a felelősség is, s ez távol tartotta Victort első számú szerelmétől, a labortól. Mint alapító tag, Victor tagja volt az anyavállalat, a Kiméra Rt. igazgatótanácsának. Ő volt a cég rangidős, a kutatásokért felelős alelnöke is. Egyidejűleg betöltötte a Fejlődésbiológiai Intézel ügyvezető igazgatói tisztét. Mindezeken túl elnöke és vezérigazgatója volt a hihetetlenül jól jövedelmező leányvállalatnak, a Humán Megtermékenyítő Rt.-nek is, amely szépen fejlődő klinikai hálózattal rendelkezett.
Victor megállt a főlépcső tetején, és a boltíves, osztott táblás ablakon keresztül elnézte az új életre kelt, elnyúló épületegyüttest. Jóleső elégedettség töltötte el. A gyár már a tizenkilencedik században is sikeresen működött, ám akkor még a bevándorolt munkások kizsákmányolása révén. A mostani siker ennél biztosabb alapokon nyugodott. A Kimérát a tudomány törvényeire és az emberi elme találékonyságára alapozták, amely az élet rejtelmeit akarta feltárni. Victor tisztában volt azzal, hogy a jövő útja a tudomány számára a biotechnológiai ipar, és abban a hitben tetszelgett, hogy ő ennek a jövőnek az epicentrumában áll. Ő tartotta a kezét azon az emelőn, amely megmozdíthatja az emberi világot, sőt, talán az egész világegyetemet is.

Kivi fütyörészve kerekezett végig a Stanhope utcán. A hideg szél elől felhúzta a cipzárat viharkabátján, kezét az űrhajósok által is használt szigetelőanyaggal bélelt kesztyűbe bújtatta.
A legnagyobb sebességre váltott, és csak nyomta a pedált. A szél suhogása és a gumik jajgatása közepette úgy érezte, mintha óránként 160 km-es sebességgel suhanna. Szabad volt. Egy hét iskola nélkül. Egy hét anélkül, hogy tettetnie kellene magát a tanárok és a srácok előtt. Minden idejét annak szentelheti, amire született. Különös, egyáltalában nem gyermeki mosoly jelent meg az arcán. Kék szeme tüzelt és boldog volt, hogy az anyja nincs a közelében és nem látja. Neki küldetése van, ugyanúgy, mint az apjának. S nem engedheti, hogy ebben bármi is megakadályozza.
Kivinek lassítania kellett, ahogy közeledett a kisvároshoz, North Andoverhez. A bevásárlóutca központjához pedálozott, megállt a helyi bank előtt, betolta a gépét a kerékpárparkolóba és odalakatolta a fémkorláthoz. Vállára kapta a nyeregtáskákat, fellépkedett a három barnás színű kőlépcsőn és bement a bankba.
– Jó reggelt, Mr. Frank – köszöntötte a bankigazgató és megpördült a forgószékén. Harold Scottnak hívták és Kivi, hacsak tehette, igyekezett elkerülni; mivel azonban e jeles úr íróasztala közvetlenül a bejárattól jobbra helyezkedett el, így ez nem volt könnyű mutatvány. – Válthatnánk pár szót, fiatalember?
Kivi habozott egy pillanatig, a lehetőségeit fontolgatta, majd kényszeredetten odakanyarodott a férfi íróasztalához.
– Tudom, hogy ön ügyfele a bankunknak – mondta Scott –, éppen ezért arra gondoltam, hogy talán szólhatnék néhány szót az itteni bankügyletek előnyeiről. Tisztában van ön a kamat fogalmával, fiatalember?
– Igen, azt hiszem – felelte Kivi.
– Nos, akkor bátorkodnék megkérdezni, hogy miért nem tartja takarékban az újságkihordással megkeresett pénzét?
– Az újságkihordással megkeresett pénzemet? – kérdezett vissza Kivi.
– Azt hát – felelte Scott. – Nem is olyan régen említette nekem, hogy újságokat hord ki. Feltételezem, hogy még mindig csinálja, hiszen azóta is rendszeresen látogatja a bankunkat.
– Hogyne, még mindig csinálom – vágta rá Kivi. Most már emlékezett, hogy ugyanez az ember mar korábban is megpróbálta sarokba szorítani. Úgy egy évvel ezelőtt lehetett.
– Mihelyt az ember takarékba teszi a pénzét, az nyomban munkához lát. Vagyis elkezd szaporodni. Hadd mondjak önnek egy példát.
– Mr. Scott – vágott közbe Kivi, amikor látta, hogy az igazgató papírokat kezd előszedegetni az egyik fiókból. – Nincs túl sok időm. Az édesapám vár rám az intézetében.
– Nem tart sokáig – felelte Scott. És elkezdte mutogatni Kivinek, hogy mi lett húsz dollárból, amelyet húsz évvel ezelőtt helyezett el valaki a North Andover-i Nemzeti Bankban. Amikor végzett, megkérdezte: – Nos, mit szól hozzá? Elég meggyőző?
– Óh, hogyne – felelte Kivi.
– Akkor hát... – mondta Scott, és egy másik fiókból előszedett néhány formanyomtatványt és sebtében kitöltötte a rubrikákat. Ezután mindet odatolta Kivi elé, és egy kipontozott sorra mutatott. – Itt írja alá.
Kivi kötelességtudóan elvette a tollat és aláírta a nevét.
– Akkor hát – ismételte meg Scott – mennyit is kíván betenni?
Kivi beharapta az ajkát, majd elővette a pénztárcáját. Három dollár volt benne. Kihúzta a bankjegyeket és odaadta Scottnak.
– Csak ennyit? – kérdezte Scott. – Hát mennyi jön be hetente az újságkihordásból? A takarékoskodást soha nem lehet elég korán elkezdeni.
– Majd még teszek hozzá – ígérte Kivi.
Scott átvette a nyomtatványokat és a bankjegyeket, majd bement a pénztárablak mögé. Ahhoz, hogy bebocsáttatást nyerjen, csöngetnie kellett egy plexiüveg ajtón. Amikor visszajött, egy takarékszelvényt adott át Kivinek. – Ez fontos nap az életében – jelentette ki ünnepélyesen Scott.
Kivi bólintott, zsebre vágta a szelvényt és a bank hátsó részébe vonult. Figyelte Mr. Scottot. Szerencsére bejött egy másik ügyfél, és helyet foglalt az igazgató íróasztala előtt.
Kivi csengetett a páncélterem tisztviselőjének. Pár perccel később már biztonságban volt az egyik kis fülkében, nagyméretű páncéldobozával együtt. Nyeregtáskáit óvatosan letette a földre, és elhúzta a cipzárakat. Tömve voltak gondosan összehajtogatott százdollárosokkal. Amikor hozzárakta a dobozban lévőkhöz, az annyira megtelt, hogy csak nagy üggyel-bajjal, két kézzel tudta visszaszorítani a doboztetőt, és a helyére illeszteni a zárat.
Kivi újra kerékpárjára pattanva elhagyta North Andovert és nyugatnak hajtott. Kitartóan pedálozott és nemsokára megérkezett Lawrence-be. Áthajtva a Merrimack fölött, gyakorlatilag már a Kiméra területén járt. A kapunál a biztonsági őr ugyanolyan tisztelettel integetett neki, ahogy korábban dr. Franknek.

Mihelyt Victor belépett az irodájába, nagyon csinos és talpraesett titkárnője, Colleen, azonnal egy nyaláb üzenetcédulával rohanta le.
Victor halkan felnyögött. A hétfő majdnem mindig ilyen, elveszi az idejét a labortól, olykor akár az egész napját is. Victor legújabb és legfontosabb kísérletei során a megtermékenyített petesejt anyaméhen belüli beágyazódásának rejtelmeit kutatta. Senki sem tudta még, hogyan is történik ez valójában, mint ahogy azt sem ismerték még, hogy melyek azok a tényezők, amelyek a beágyazódást elősegítik. Jó pár éve már, hogy Victor e mellett a téma mellett döntött, hiszen a megoldás mind tudományos, mind gazdasági szempontból igen nagy horderejű lehetett volna. A jelenlegi eredmények tükrében azonban úgy tűnt, lesz még min dolgoznia az elkövetkező jó néhány év során is.
– Alighanem ez a legfontosabb üzenet mind közül – mondta Colleen és egy rózsaszín cetlit nyomott Victor kezébe.
Victor fogta a cédulát, amelyen az állt, hogy mihelyt tudja, azonnal hívja vissza Ronald Beekmant. – Pompás – gondolta Victor. Bár Ronald és ő a legjobb barátok voltak a Kiméra Rt. megalapítása körüli időben, mostanában a társaság jövőjét illetően nézeteltérések támadtak közöttük, s ez elmérgesítette a viszonyukat. Most éppen arról folyt köztük a vita, hogy elfogadják-e Clark Foster részvénykibocsátási javaslatát, amelynek révén új fejlesztési tőkéhez juthatnának.
Ronald hallani sem akart semmiféle részvényfelhígításról, mert attól tartott, hogy ez a jövőben megkönnyítheti egy versenytársnak a cég átvételét. Neki az volt a meggyőződése, hogy a bővítés mértékét közvetlenül a befolyt jövedelmekhez és a profithoz kell igazítani. S most megint Victoré a döntő szó, ugyanúgy, mint 1983-ban, amikor arról kellett dönteni, hogy részvénytársasággá alakuljanak-e. Victor akkor is Ronald ellen szavazott, Clark mellé állt a kérdésben. És annak ellenére, hogy ezt a lépést kétségtelenül siker koronázta, Ronald még mindig úgy érezte, hogy Victor ezzel áruba bocsátotta tudós mivoltát.
Victor írómappája tetejére tette Ronald üzenetét. – Mi van még? – kérdezte.
Mielőtt azonban Colleen még bármit is válaszolhatott volna, kinyílt az ajtó, és Kivi dugta be a fejét rajta, Philipet kereste.
– Nemrég láttam a büfében – mondta neki Colleen.
– Ha bárki látja – szólt Kivi –, mondja meg neki, hogy itt vagyok.
– Jó – mondta Colleen.
– Itt leszek a közelben – tette még hozzá Kivi.
Victor szórakozottan bólintott, egyre csak az járt a fejében, hogy mit is mondjon Ronaldnak. Meg volt győződve arról, hogy a tőke most kell és nem jövőre.
Kivi betette maga mögött az ajtót
– Nincs iskola? – kérdezte Colleen.
– Tavaszi szünet van – felelte Victor.
– Micsoda rendkívüli gyerek – jegyezte meg Colleen. – És hogy elvan. Ha az én fiam lenne itt, egész idő alatt csak láb alatt lenne.
– A feleségemnek erről merőben más a Véleménye – mondta Victor. – Ö úgy gondolja, hogy valami nincs rendben Kivivel.
– Ezt nehéz elhinni – mondta Colleen. – Kivi annyira udvarias, igazi kis felnőtt.
– Ezt el kellene mondania Marshának is – jegyezte meg Victor. Ezután kinyújtotta a kezét, jelezve, hogy menjenek tovább. – Mi a következő üzenet?
– Elnézést – mondta Colleen. – Itt van Gephardt ügyvédjének, Jonathan Marronettinek a telefonszáma.
– Remek – mondta Victor. George Gephardt a Humán Megtermékenyítő Rt. személyzeti osztályvezetője, aki három évvel ezelőttig egyben a Kimérá anyagbeszerzési tanácsadója is volt. Most kényszerszabadságra küldték, míg csak a vizsgálat ki nem deríti, hogy hová tűnt a megtermékenyítő intézetből mintegy százezer dollár. Eléggé bosszantó módon az IRS, az adóhivatal figyelt fel elsőként arra, hogy Gephardt manipulált az egyik elhunyt alkalmazott pénzével. Amikor Victor ezt meghallotta, azonnal revíziót rendelt el Gephardtnak a cég részére történt beszerzéseiről is 1980 és 1986 között. Victor sóhajtott egyet, és az ügyvéd telefonszámát Ronald cédulája mögé csúsztatta.
– A következő? – kérdezte Victor.
Colleen átlapozta a megmaradt üzeneteket. – Ezek voltak a legfontosabbak. A többieket majd én elintézem.
– Ez minden? – kérdezte hitetlenkedve Victor. Colleen felállt és kihúzta magát: – Ami az üzeneteket illeti, igen, azonban kint vár Sharon Carver, magával szeretne beszélni. – Nem tudja maga elintézni? – kérdezte Victor.
– Ragaszkodik hozzá, hogy magával beszéljen – felelte Colleen. – Itt az aktája.
Victornak nem volt szüksége az aktára, mindenesetre elvette és letette az íróasztalára. Mindent tudott Sharon Carver viselt dolgairól. Állatgondozóként dolgozott a Fejlődésbiológiai Intézetnél, mielőtt “kötelességmulasztás miatt" elbocsátották.
– Várjon – mondta Victor és felállt. – Majd Ronald után beszélek vele.
Kilépett a saját irodája ajtaján, és elindult partnere hivatali szobája felé. Szemtől szembe Ronald talán megértőbb lesz.
A sarkon befordulva ismerős alakot látott kifarolni az egyik ajtón, egy kétkerekű kiskocsit húzott magával. Philip Cartwright volt az, egyike azoknak a szellemi fogyatékosoknak, akik képességeikhez mérten nagyon hasznos alkalmazottai voltak a Kimérának. Philip afféle gondnok és küldönc volt, s már belépése napjától kezdve nagyon népszerű. A tetejébe még Kivit különösen megszerette az évek során, és rengeteg időt töltött vele azt megelőzően, hogy Kivi iskolába került volna. Elválaszthatatlanok voltak. Philip nagydarab, erős testalkatú ember volt, ritkás hajjal, közel ülő szemekkel és széles nyakkal. Hosszú karjai lapátszerű kezekben végződtek, ujjai egyforma hosszúságúak voltak.
Amikor Philip észrevette dr. Frankét, a felismerés mosolya áradt szét az arcán, kimutatva vele hatalmas lapátfogait. A férfi akár ijesztő is lehetett volna, ámde olyan kellemes természettel volt megáldva, hogy viselkedése feledtette a külsejét.
– Jó reggelt, Mr. Frank – köszöntötte Philip. Méreteihez képest meglepően gyerekes hangja volt.
– Jó reggelt, Philip – köszönt Victor is. – Kivi itt van valahol és már kereste magát. Egész héten itt lesz.
– Jaj, de örülök – mondta őszintén Philip. – Megyek és megkeresem. Köszönöm.
Victor elnézte, ahogy elviharzik a kiskocsijával, és arra gondolt, hogy bárcsak a Kiméra összes alkalmazottja ilyen megbízható lenne, mint Philip.
Belépve Ronald irodájába, amely tükörképe volt a sajátjának, Victor üdvözölte Ronald titkárnőjét és megkérdezte tőle, hogy ráér-e a főnöke. A nő pár percig váratta, mielőtt bekísérte az irodába.
– Dicsérni jött Caesart Brutus? – kérdezte Ronald és bozontos szemöldöke alól felnézett Victorra. Erős felépítésű férfi volt, gubancos, fésületlen hajjal.
– Gondoltam, megbeszélhetnénk ezt a részvény dolgot – hozakodott elő Victor a témával. Ronald viselkedéséből és hanghordozásából kitűnt, hogy neki nem volt túl sok kedve e beszélgetéshez.
– Miről kell itt még beszélni? – kérdezte Ronald alig leplezett nehezteléssel a hangjában. – Úgy hallottam, hogy te a részvények hígítása mellett vagy.
– Én amellett vagyok, hogy tőkéhez jussunk – felelte Victor.
– Az ugyanaz – jelentette ki Ronald.
– Érdekelnek az indítékaim? – kérdezte Victor.
– Óh, az indítékaid önmagukért beszélnek – felelte Ronald. – Te és Clark állandóan összeesküdtök ellenem, amióta csak részvénytársasággá alakultunk át.
– Óh, igazán? – kérdezte Victor és képtelen volt leplezni a gúnyt a hangjában. Látva ezt a nevetséges paranoiát, kezdett arra gyanakodni, hogy Ronald összeroppant az irányítással járó felelősség szorítása alatt. Ugyanannyi, ha nem több a munkája, mint Victornak, s egyiküknek sem volt ilyen irányú előképzettsége.
– Csak ne “Óh, igazán"-ozz itt nekem, jó? – csattant fel Ronald, miközben álló helyzetbe tornázta magát. Áthajolt az íróasztalon. – Figyelmeztetlek, Frank! Veled is elbánok, ha kell!
– Mi a fenéről beszélsz? – kérdezte hitetlenkedve Victor. – És mit fogsz csinálni, leereszted az autóm kerekeit? Ronald, én vagyok az, Victor. Nem látod? – Victor elhúzta a kezét Ronald szeme előtt.
– Én is ugyanúgy meg tudom keseríteni az életedet, mint ahogy te az enyémet! – csattant fel Ronald. – És ha továbbra is azzal jössz, hogy adjunk el még részvényeket, hát ígérem neked, hogy elbánok veled!
– Kérlek! – mondta Victor és hátrálni kezdett. – És ha majd felébredtél, Ronald, akkor hívj fel. Semmi kedvem ahhoz, hogy tovább hallgassam a fenyegetőzéseidet.
Ezzel Victor sarkon fordult és elhagyta az irodát. Még hallotta, hogy Ronald utánaszól, de nem állt meg, hogy meghallgassa. Undorodott az egésztől. Egy percig arra gondolt, hogy bedobja a törülközőt, készpénzzé teszi a részvényeit és visszamegy az egyetemre. De mire visszaért az íróasztalához, már ki is verte a fejéből. Csak nem hagyja, hogy Ronald személyiségzavarai megfosszák mindazoktól a pompás izgalmaktól, amelyeket a biotechnológiai ipar nyújt számára? Végtére is, az egyetemi munkának is megvannak a maga korlátai, csak éppen más természetűek.
Az írómappáról Jonathan Marronetti, Gephardt ügyvédjének a telefonszáma meredt Victorra. Megadóan tárcsázni kezdte a számot, megkapta az ügyvédet. A férfi érezhető New York-i akcentussal beszélt, amitől táncolni kezdtek Victor idegei.
– Jó hírrel szolgálhatok maguknak, fiúk – mondta Jonathan.
– Ránk fér – felelte Victor.
– Ügyfelem, Mr. Gephardt hajlandó visszafizetni maguknak azt az összeget, amelyik titokzatos módon átvándorolt az ő bankszámlájára, plusz fizeti a kamatokat is. Nem azért, mintha beismerné a bűnösségét, mindössze azt szeretné, ha lezárnák ezt az ügyet.
– Majd megbeszélem az ajánlatot a jogászainkkal – felelte Victor.
– Várjon, van itt még valami – mondta Jonathan. – A pénz átutalásáért cserébe ügyfelem azt kívánja, hogy visszamehessen az állásába, és hogy mentesüljön a további zaklatásoktól, beleértve ügyeinek jelenlegi vizsgálatát is.
– Erről szó sem lehet – mondta Victor. – Mr. Gephardt aligha remélheti, hogy visszatérhet az állásába anélkül, hogy megnyugtatóan lezárnánk a vizsgálatot.
– Hát – mondta Jonathan szünetet tartva – azt hiszem, rá tudom venni az ügyfelemet arra, hogy elálljon az újrafelvételét érintő feltételtől.
– Attól tartok, hogy ez sem változtat túl sokat a dolgon – jegyezte meg Victor.
– Nézze, mi megpróbálunk ésszerűen viselkedni.
– A vizsgálatot mindenféleképpen lefolytatjuk – jelentette ki Victor.
– Biztos vagyok benne, hogy találunk valami módot... – kezdte volna Jonathan.
– Nagyon sajnálom – szakította félbe Victor.
– Majd ha már mindenre fény derült, akkor újra beszélhetünk a dologról.
– Hát, ha nem hajlandóak ésszerűen viselkedni
– mondta Jonathan –, akkor kénytelen leszek olyan lépéseket tenni, amelyeket nem fog megköszönni. Maga sincs abban a helyzetben, hogy az ártatlan bárányt adja.
– A viszonthallásra, Mr. Marronetti – mondta Victor, és lecsapta a telefont.
Hátradőlt a székben, csengetett Colleennek és megkérte, hogy küldje be azt a Carver nevezetű nőszemélyt. Bár ismerte az ügyet, mégis kinyitotta az aktát. Már az első naptól kezdve problémák voltak a nővel. Megbízhatatlan volt, állandóan hiányzott. Az aktában öt levél is volt különböző emberektől, akik mind a nő csapnivaló munkájára panaszkodtak.
Victor felnézett. Sharon Carver lépett be a szobába testhez simuló miniszoknyában és selyemblúzban. Leereszkedett a szemben lévő székre, alig rejtve valamit is a lábaiból.
– Köszönöm, hogy fogadott – rebegte.
Victor az aktában lévő polaroid fényképre pillantott. Azon kopott farmer és flaneling volt rajta.
– Mit tehetek önért? – kérdezte Victor és egyenesen a nő szemébe nézett.
– Biztos vagyok benne, hogy ön nagyon sok mindent tehet – felelte tartózkodóan Sharon. – De most azért vagyok itt, hogy visszakapjam az állásomat. Azt akarom, hogy visszavegyenek.
– Ez lehetetlen! – mondta Victor.
– Én mégis azt hiszem, hogy lehetséges – makacskodott Sharon.
– Miss Carver – kezdte Victor –, úgy látszik, emlékeztetnem kell arra, hogy azért mondtak fel önnek, mert nem végezte el a munkáját.
– Igen, és hogy van az, hogy azt a férfit, akivel rajtakaptak a raktárban, mégsem rúgták ki, mi? – kérdezte Sharon, miközben keresztbe vetett lábát letette és dacosan előrehajolt. – Erre feleljen, ha tud!
– Nem csupán az utolsó napon tanúsított szerelmi tevékenységének köszönheti, hogy elbocsátották – magyarázta Victor. – Ha csak ez lett volna magával az egyetlen probléma, akkor nem mondtunk volna fel. A szóban forgó úr pedig még soha nem hanyagolta el a munkáját. A kérdéses napon is éppen a hivatalos pihenőidejét töltötte, maga viszont nem. Akárhogy is, ami történt, megtörtént. Meggyőződésem, hogy bárhol másutt könnyen talál majd magának munkát és most, ha megbocsát... – Victor felállt a székből és az ajtó felé mutatott.
Sharon Carver azonban nem mozdult. Hideg szemekkel nézett Victorra. – Ha nem kapom vissza az állásomat, olyan pert indítok maga ellen hátrányos megkülönböztetésért, hogy beleszédül. Megtanítom én magát szenvedni.
– Ami azt illeti, ezt már el is kezdte – vágott vissza Victor. – És most, ha megkérhetem...
Sharon olyan lassan kászálódott ki a székéből, mint egy támadásra kész vadmacska és a szeme sarkából villámokat szórt Victorra. – Nem most látott utoljára! – sziszegte.
Victor megvárta, amíg becsukódik mögötte az ajtó, s csak azután csengetett Colleennek, hogy közölje vele, átmegy a laborba, és csak akkor keresse ott, ha maga a pápa akarna vele beszélni.
– Késő – mondta Colleen. – Dr. Hurst vár idekint. Magával akar beszélni és nagyon izgatott.
William Hurst az Orvosi Onkológiai Részleg vezetője volt. Ő is egy mostanában elrendelt vizsgálat szenvedő alanya. Feltehetően kutatási eredményeket hamisított, ami egyre terjedő járvány volt a tudományos világban. – Küldje be – mondta Victor kelletlenül. Nem volt menekvés.
Hurst úgy rontott be az- ajtón, mintha csak neki akarna ugrani Victornak, és odarohant az íróasztalhoz. – Most hallom, hogy független laborvizsgálatokat rendelt el azért, hogy ellenőrizzék a szakfolyóiratokban legutóbb közzétett tudományos eredményeimet.
– Gondolom, hogy a pénteki Boston Globe-ban megjelent cikk után ez talán nem is annyira meglepő – mondta Victor. Közben azt fontolgatta, hogy mit csináljon, ha ez az őrült át találna jönni az íróasztal másik oldalára.
– Ott egye meg a fene a Boston Globe-ot! – ordította Hurst. – Ehhez az egész zagyvalékhoz csak egy sértődött labortechnikus szolgáltatta az adatokat. De maga csak nem ül fel ennek?
– Hogy én mit hiszek, az ezen a ponton teljesen érdektelen – felelte Victor. – A Globe azt állítja, hogy a cikkében közzétett adatok hamisak, méghozzá szándékoltan azok. És egy ilyen állítás veszedelmes mind magára, mind pedig a Kimérára nézve. És az ilyen mendemondát csírájában kell elfojtanunk, különben kicsúszik a kezünk közül. Nem is értem, hogy miért dühöng?
– Nos, akkor elmagyarázom! – csattant fel Hurst. – Én támogatást vártam magától, nem pedig gyanúsítgatást. Egy ellenőrző vizsgálat puszta elrendelése is annyi, mint a bűnösség feltételezése. S a tetejébe még néhány, amúgy jelentéktelenek tűnő, ceruzával írott adat hipp-hopp átcsúszhat valamelyik kollaboráns cikkébe. Még Isaac Newtonról is kiderült később, hogy korrigálta néhány korábbi megfigyelésének eredményeit. Egyszóval azt akarom, hogy szüntesse meg az ellenőrzést.
– Nézze, nagyon sajnálom, hogy ennyire a szívére veszi – mondta Victor. – Isaac Newton ide vagy oda, a kutatási etika tekintetében nincs relativitás. A közvélemény-kutatásba vetett bizalma…
– Nem azért jöttem ide, hogy kioktasson – hördült fel Hurst. – Még egyszer mondom, szüntesse meg ezt a vizsgálatot.
– Világos beszéd – mondta Victor. – Viszont az is tény, hogy ha nincs szó csalásról, akkor félnivalója sincs, csak nyerhet a dolgon.
– Azt akarja ezzel mondani, hogy nem szünteti be a vizsgálatot?
– Pontosan azt – felelte Victor. Hirtelen elege lett abból, hogy megpróbálja lecsillapítani a férfit.
– Megdöbbent a maga tudományos lojalitásának a hiánya – szólalt meg végül Hurst, – Most már értem, miért érez úgy Ronald maga iránt, ahogy érez.
– Dr. Beekman ugyanazt a kutatási etikát vallja magáénak, mint jómagam – mondta Victor, most már nem is leplezve a dühét. – A viszontlátásra dr. Hurst. A beszélgetés véget ért.
– Hadd mondjak magának valamit, Frank – szólt Hurst, és áthajolt az íróasztalon. – Ha maga ragaszkodik ahhoz, hogy a nevemet meghempergessék a sárban, akkor magam sem fogok visszariadni ugyanettől. Hallja, amit mondok? Jól tudom, hogy maga sem az a “gáncs nélküli lovag", az a tudományos megváltó, akinek mutatja magát,
– Amennyire vissza tudok emlékezni, eddig még nem tettem közzé meghamisított adatokat – vágott vissza gúnyosan Victor.
– A lényeg mégiscsak az – mondta Hurst –, hogy maga sem az a gáncs nélküli lovag, akinek a pózában tetszeleg.
– Takarodjon az irodámból!
– Ezer örömmel – szólt Hurst. Odasétált az ajtóhoz, kinyitotta, de még visszaszólt: – Csak emlékezzen rá, hogy mit mondtam. Maga sem kikezdhetetlen. – Ezután olyan erővel vágta be maga mögött az ajtót, hogy Victor falra akasztott orvosi diplomája megremegett a szögön.
Victor csak ült az íróasztalánál néhány percig és megpróbálta visszanyerni a lelki egyensúlyát. Bőven kijutott neki mára a fenyegetésekből. Azon tűnődött, hogy vajon mire gondolt Hurst, amikor azt mondta, hogy ő sem az a "gáncs nélküli lovag". Micsoda cirkusz!
Hátratolta a székét, felállt és felvette a fehér laborköpenyt. Kinyitotta az ajtót, hogy kiszóljon Colleennek, átmegy a laborba. Ehelyett majdnem fellökte a lányt, aki épp hozzá indult.
– Dr. William Hobbs van itt, teljesen összeroppanva – mondta gyorsan Colleen.
Victor Colleen háta mögül megpróbált kilesni. Egy magába roskadt férfi ült a széken Colleen íróasztala mellett, arcát a kezébe temette.
– Mi a baj? – kérdezte suttogva Victor.
– Valami a fiával – felelte Colleen. – Azt hiszem, hogy történt valami a gyerekkel, és most szabadságot akar kivenni.
Victor érezte, hogy izzadni kezd a tenyere és elszorul a torka. – Küldje be – mondta Colleennek.
Akarata ellenére is beleélte magát a másik fájdalmába, hiszen ő maga is ugyanazon az emberfeletti procedúrán ment keresztül, mint Hobbs, hogy gyereke lehessen. A gondolat, hogy valami történhetett a Hobbs gyerekkel, újra felélesztette Kivi iránt érzett aggodalmait.
– Maurice... – kezdte Hobbs, de abba kellett hagynia, hogy visszafojthassa feltörni készülő könnyeit. – A fiam most lett volna hároméves. Maga nem találkozott vele. Ő volt minden örömünk. Körülötte forgott a világ. Igazi kis zseni volt.
– Mi történt vele? – kérdezte Victor, ám igazából félt meghallani.
– Meghalt – szakadt ki Hobbsból, akinek fájdalmán most áttört a düh.
Victor nagyot nyelt. A torka, mint a sivatag, kiszáradt. – Baleset? – kérdezte.
Hobbs megrázta a fejét. – Az orvosok se tudják pontosan megmondani, hogy mi történt. Rohammal kezdődött. Amikor odaértünk a gyerekklinikára, ott azt állapították meg, hogy agyvizenyő, agydaganat. Semmit sem tehettek. Többé már vissza sem nyerte az öntudatát. Aztán megállt a szíve is.
Súlyos csönd ülte meg az irodát. Végül Hobbs szólalt meg. – Szeretnék néhány szabadnapot kivenni.
– Természetesen – felelte Victor.
Hobbs lassan felállt és kiment.
Victor jó tíz percig ülve maradt és csak bámult utána. A labor volt most a világon a legutolsó hely, ahová menni kívánkozott.

4.

Hétfő délelőtt

Marsha íróasztalán megszólalt az apró ébresztőóra, jelezve, hogy véget ért a Jasper Lewis-val folytatott ötven-perces foglalkozás. Dühös, tizenöt éves kamasz volt, serkenő szakállpamaccsal az állán. A Marshával szemközt lévő széken terpeszkedett és látványosan unatkozott. Pedig az volt a helyzet, hogy a kölyökre komoly bajok vártak.
– A kórházi ápolásodról nem beszéltünk még eddig – mondta Marsha. A fiú aktája az ölében feküdt.
Jasper ujjával a válla fölött Marsha íróasztala felé bökött. – Azt hittem, a csörgő azt jelenti, hogy vége a foglalkozásnak.
– Azt jelenti, hogy majdnem vége – felelte Marsha. – Mit gondolsz a három hónapos kórházi ápolásodról most, hogy újra otthon vagy? – Marshának az volt a benyomása, hogy a fiúnak előnyére szolgált a kórház szervezett légköre, de hallani akarta a gyerek véleményét.
– Okés volt minden – felelte Jasper.
– Okés, csak így? – kérdezett vissza bátorítóan Marsha. Harapófogóval kellett a szavakat kihúzni a fiúból.
– Hát jó volt, na – felelte Jasper és megvonta a vállát. – De semmi extra.
Nyilvánvaló, hogy lényegesen több erőfeszítés kell ahhoz, hogy kiszedje a fiúból a véleményét, így Marsha emlékeztetőt írt magának a gyerek aktája szélére. A következő foglalkozást majd ezzel kezdi. Marsha becsukta az aktát és Jasper szemébe nézett. – Örülök, hogy láttalak – mondta neki. – Találkozunk a jövő héten.
– Fix – felelte Jasper, kerülvén Marsha tekintetét, miközben esetlenül elhagyta a szobát.
Marsha visszament az íróasztalához, hogy magnóra mondja az észrevételeit. Kinyitotta a dossziét, és beleolvasott az általa írt felvételi anyagba. Jaspernek már kisgyerekkorától fogva magatartászavarai voltak. Mire betölti a tizennyolcat, a diagnózis antiszociális személyiségzavarrá változik. S a tetejébe még Marshának úgy tűnt, hogy skizoid típusú személyiségproblémákkal is küzd.
A fiú előtörténetének szembeszökő tulajdonságai közül Marsha aláhúzta a gyakori hazudozást, az iskolai verekedéseket, a csavargásokat, bosszúálló természetét és a fantáziálást. A szeme most a következő megállapításon akadt meg: “Nem tudja viszonozni a szeretetet, érzelmi megnyilvánulásra képtelen." Lelki szemei előtt Kivi jelent meg, amint éppen kihúzza magát anyja öleléséből, és közben kék szeme olyan hidegen csillog, mint a tengerszem. Kényszerítette magát, hogy tovább olvassa jegyzeteit. “Szeret magányosan elvonulni, nem igényli a szoros kötődést, közeli barátai nincsenek."
Marsha pulzusa hevesebben vert. Csak nem a saját fia jellemzését olvassa? Egész testében reszketve újraolvasta Jasper jellemzését. Számtalan kínos egybeesésre figyelt fel. Fellélegzett, amikor száguldó gondolatait megakasztotta asszisztensének és titkárnőjének megjelenése. Jean Colbert pedáns, hamisítatlan New England-i nő volt, gesztenyebarna hajjal. Még mielőtt felnézett volna, Marsha szeme megakadt egy piros tintával aláhúzott mondaton: “Jaspert gyakorlatilag az egyik nagynénje nevelte, mert az anyja két helyen is dolgozott egyszerre, hogy eltarthassa a családját."
– Jöhet a következő beteg? – kérdezte Jean.
Marsha mélyet sóhajtott. – Emlékszel még azokra a cikkekre, amiket az óvodákról és azok pszichológiai hatásairól félretettem? – kérdezte.
– Hogyne – felelte Jean, – Az irattárban vannak.
– Előkeresnéd nekem? – kérdezte Marsha, miközben igyekezett palástolni aggodalmát.
– Persze – felelte Jean. Szünetet tartott, majd megkérdezte: – Valami baj van?
– Nem, semmi – felelte Marsha, és elővette a következő dossziét. Ahogy átfutotta legutóbbi jegyzeteit, a tizenkét éves Nancy Traverse óvakodott be a szobába, és próbált meg teljesen eltűnni az egyik székben. Még a nyakát is behúzta, mint valami teknősbéka.
Marsha odament a terápiás sarokba, és leült egy székre Nancyvel szemben. Megpróbált visszaemlékezni arra, hogy hol is hagyták abba a múltkor a kislány szexuális kalandozásainak történetét.
Megkezdődött a foglalkozás, ám csak vontatottan haladt előre. Marsha ugyan megpróbált koncentrálni, ám közben minduntalan ott motoszkáltak a fejében Kivivel kapcsolatos félelmei, és az önvád, mert dolgozni ment ahelyett, hogy otthon maradt volna, amikor a gyerek még kicsi volt. Nem mintha ez Kivit egy percig is zavarta volna. Csakhogy Marsha pontosan tudta, ez már önmagában is pszichopatologikus tünet.

Miután Hobbs távozott, Victor a levelezéssel próbálta lekötni magát, részben azért, hogy ne kelljen átmenni a laborba, részben pedig azért, hogy kiűzze a fejéből a szörnyű hírt, amelyet Hobbs hozott. Ám a gondolatai egyre csak a kisfiú halálának körülményei körül jártak. Vizenyő, vagyis heveny agyduzzanat, mint a halál közvetlen kiváltó oka. De mi okozhatta a vizenyőt? Bárcsak be tudott volna Hobbs számolni a részletekről is. Victor félelmének a pontos diagnózis hiánya is tápot adott.
– Az ördögbe is! – robbant ki végre, és nyitóit tenyerével rácsapott az asztal lapjára. Hirtelen felpattant és kibámult az ablakon. Az irodájából pontosan az óratoronyra látott. A mutatók valamikor réges-régen negyed háromkor merevedtek örök mozdulatlanságba.
– Tudnom kellett volna! – mondta magában Victor, és jobb kezével akkorát öklözött a bal tenyerébe, hogy mindkét keze belefájdult. A Hobbs gyerek halála újra felélesztette Kivi iránt táplált minden aggodalmát, mindazt, amit már rég elaltatott magában. S míg Marshát a gyerek pszichés állapota ejtette kétségbe, addig öt sokkal inkább a gyerek fizikai lénye aggasztotta. Amikor Kivi intelligenciahányadosa hirtelen visszaesett, majd stabilizálódott egy még mindig kivételesen magas szinten, Victoron úrrá lett a félelem. Évekbe telt, amíg legyőzte félelmét és elengedhette magát. De a Hobbs kisfiú hirtelen halála most újra felélesztette minden korábbi félelmét. Azért aggódott annyira, mert nemcsak a két gyerek fogantatásának a körülményei voltak azonosak, hanem a fejlődésük is állandó párhuzamot mutatott. Jól látta, hogy Kivihez hasonlóan a Hobbs fiú is amolyan csodagyerek lett. Victor titokban feljegyzéseket készített a gyerek fejlődéséről. Kíváncsi volt, arra, hogy vajon a kisfiú IQ-ja is olyan hirtelen lezuhan-e majd, mint ahogy ez Kivi esetében történt. Most azonban csupán a gyerek tragikus halálának a körülményeit szerette volna tudni.
Victor odament a termináljához és letörölte a képernyőt. Lehívta a Hobbs babáról betáplált adatállományt. Semmi határozott elképzelése sem volt, csak arra gondolt, hogy ha átfut az adatállományon, akkor esetleg talál valami magyarázatot a gyerek halálára. A képernyő azonban a szokásos várakozási idő letelte után is sötét maradt. Zavarodottan nyomta meg újból a “Végrehajtás" gombot. A gép válaszolt, felvillant a “Keresés" gomb a képernyő jobb alsó sarkában. Ezután legnagyobb megdöbbenésére, a számítógép közölte vele, hogy ilyen adatállomány nem létezik.
– Hogy az istenbe nem? – káromkodott Victor. Arra gondolt, hogy talán rosszul adott valami utasítást a gépnek, így hát ismét megpróbálta, gondosan kiírva: HOBBS BABA. Megnyomta az utasítás végrehajtó gombot, majd némi szünet után, mialatt a komputer tűvé tette az egész adattárat, ugyanazt a választ kapta: NINCS ILYEN ADATÁLLOMÁNY.
Victor kikapcsolta a számítógépet és azon töprengett, vajon mi történhetett az információval Igaz, hogy már jó ideje nem nézett bele az adatállományba, de hát ez nem befolyásolja a dolgot. Ujjaival dobolt a billentyűkön, majd gondolt egyet, és újra bekapcsolta a számítógépet. Ezúttal a MURRAY BABA elnevezést írta be.
Egy darabig semmi sem történt, ugyanúgy, mint a Hobbs adatállomány esetében, végül megjelent ugyanaz a válasz: NINCS ILYEN ADATÁLLOMÁNY.
Nyílt az iroda ajtaja, Victor megfordult, Colleen állt az ajtóban. – Ez a nap nem az apák napja – mondta, s közben az ajtó szélébe kapaszkodott.
– A könyvelésből keresi egy Mr. Murray nevű úr. Úgy tűnik, hogy valami baj van az ő kisfiával is, egyébként ő is zokog.
– Ezt nem hiszem el – nyögött fel Victor. Elképesztő volt az időbeli egybeesés.
– Pedig elhiheti – felelte Colleen. – A kettes vonalon van. Victor kábultan nyúlt a telefon után. Fáradhatatlanul villogott a lámpa; minden egyes villanásra mintha a fejében szólt volna a csengő.
Ez egyszerűen nem – történhet meg – ennek nem szabad, különösen azok után nem, hogy hosszú ideje már olyan jól ment minden. Kényszerítenie kellett magát, hogy felvegye a telefont.
– Ne haragudjon, hogy alkalmatlankodom – préselte ki magából a szavakat Murray –, de ön annyira segítőkész volt, amikor gyereket szerettünk volna. Úgy gondoltam, hogy talán érdekelni fogja. Bevittük Markot a gyerekklinikára, haldoklik. Az orvosok azt mondják, hogy semmit sem tudnak tenni.
– Mi történt? – kérdezte Victor, aki csak nehezen tudott megszólalni.
– Senki sem tudja igazán – felelte Horace. – Fejfájással kezdődött.
– Nem ütötte be a fejét valamibe, vagy valami hasonló? – kérdezte Victor.
– Nem tudunk róla – felelte Horace.
– Nincs ellenére, ha odamegyek? – kérdezte Victor.
Félórával később Victor beállította az autóját a kórházzal szemben lévő parkolóba. Belépett a klinikára és megállt az eligazítónál. A portás megmondta neki, hogy Mark Murray a sebészeti intenzíven van és elmagyarázta, hogyan lehet eljutni a váróba. Victor ráakadt a kialvatlan és kétségbeesett Horace-ra és Colette-re. Horace felpattant, amikor meglátta Victort.
– Van valami változás? – kérdezte Victor reménykedve.
Horace megrázta a fejét. – Lélegeztetőre kapcsolták.
Victor amennyire csak tudta, vigasztalta a házaspárt. Murrayékat meghatotta, hogy Victor időt szakított arra, hogy idejöjjön a kórházba, holott azelőtt alig találkoztak egymással.
– Annyira különleges gyerek volt – mondta Horace. – Annyira kivételes, annyira intelligens... – Megrázta a fejét. Colette a kezébe temette az arcát Válla rázkódni kezdett. Horace visszaült és magához ölelte a feleségét.
– Hogy hívják a gyerek kezelőorvosát? – kérdezte Victor.
– Nakano – felelte Horace. – Dr. Nakano.
Victor elnézést kért, kabát ját ott hagyta a házaspárnál, és elhagyta a várót, benne az aggódó szülőkkel. Elindult a gyermeksebészeti intenzív osztály felé, amely a folyosó legvégén volt, néhány elektromos vezérlésű ajtó mögött. Amikor Victor rálépett a gumiszőnyegre, az ajtók önműködően feltárultak.
A kórterem belseje még bennlakó orvos korából ismerősnek tetszett. Elektromos műszerek és szaladgáló nővérek sokasága. A lélegeztető készülékek állandó zümmögése és a monitor kijelző hangjai a feszültség légkörét árasztották a szobában. Az élet itt pillanatokon múlott.
Mivel Victor otthonosan mozgott ebben a környezetben, senki sem kérdezett tőle semmit, noha nem viselt fényképes azonosító kártyát. Odament a nővér íróasztalához és megkérdezte tőle, hogy itt van-e dr. Nakano.
– Az előbb itt láttuk – felelte a csinos fiatalasszony. Félig felállva áthajolt az asztalon, hogy hátha meglátja valahol. Majd visszaült és felemelte a telefont. Egy pillanattal később a központ dr. Nakano nevét is felvette azok közé a keresett személyek közé, akiket a mennyezetre szerelt hangosbeszélő szünet nélkül hívott.
Victor keresztülsétált a szobán, és megpróbált ráakadni Markra, ám túl sok gyerek volt lélegeztetőn és a gép eltorzította az arcvonásokat. Visszament tehát az íróasztalhoz, éppen akkor, amikor az ügyeletes nővér letette a telefont, A nő, amikor megpillantotta Victort, odaszólt neki, hogy dr. Nakano már úton van az intenzív felé.
Öt perccel később Victort bemutatták egy jóképű, barnára sült japán-amerikai orvosnak. Victor elmagyarázta, hogy ő is orvos és egyben a Murray család barátja, s azt reméli, megtudhat valamit arról, mi vár Markra.
– Semmi jó – felelte dr. Nakano őszintén. – A gyerek haldoklik. Nem túl gyakran mondjuk ezt, de ebben az esetben mindenféle kezelés hatástalan.
– Van valami elképzelése arról, hogy mi zajlik le benne? – kérdezte Victor.
– Azt tudjuk, mi történik – felelte dr. Nakano –, de azt nem, hogy mi okozza. Jöjjön, megmutatom.
A mindig elfoglalt orvosok sietős lépteivel indult el dr. Nakano az intenzív osztály túlsó vége felé. Megállt egy elkülönített kis fülke előtt.
– A gyereket elkülönítettük – magyarázta dr. Nakano. – Nem mintha járvány jeleit fedeztük volna fel rajta, mindenesetre úgy gondoltuk, nem árt az óvatosság... – Köpenyt, sapkát és maszkot nyújtott oda Victornak. Mindketten belebújtak a védőruhába és beléptek az apró szobába.
Mark Murray egy nagy, magasan rácsozott gyerekágy közepén feküdt. Fején szoros gézkötés. Dr. Nakano elmagyarázta, hogy dekompresszióval és anasztomózissal próbálkoztak, azt remélve, hogy hátha segítenek valamit, de nem így történt,
– Nézze meg – mondta dr. Nakano, és egy szemtükröt nyújtott oda Victornak. Victor fölébe hajolt a mozdulatlan kis betegnek, felhúzta a szemhéját és belekukucskált a kitágult, merev pupillába. Noha nem szokott ehhez a műszerhez, azonnal felismerte a patologikus tüneteket. A látóideg úgy türemkedett előre, mintha csak tolnák hátulról.
Victor fölegyenesedett.
– Elég szép, mi? – jegyezte meg dr. Nakano. Visszavette a tükröt Victortól és maga is belenézett. Mozdulatlan maradt egy pillanatig, majd fölegyenesedett. – És az egészben az a legelkeserítőbb, hogy percről percre rosszabb. A gyerek agya egyre duzzadt. Csak azon csodálkozom, hogy nem folyt még ki a fülén. Semmi sem segített, se a dekompresszió, se az anasztomózis, se a masszív szteroid, se a mannitol. Félek, fel kell adjuk.
Victor észrevette, hogy nincs nővér a gyerek közelében.
– Semmi vérzés vagy belső sérülésre utaló jel? – kérdezte.
– Semmi – felelte egyszerűen dr. Nakano. – A duzzanattól eltekintve, semmi mást sem találtunk. Mint ahogy már mondtam is, agyhártyagyulladása sincs. Teljesen értetlenül állunk a jelenség előtt. Az ő kezében van a megoldás – mondta és felfelé mutatott.
És mintha csak dr. Nakano morbid jóslatára válaszolna, a monitor vészjeleket adott, jelezve, hogy Mark szíve kihagy. A gyerek szívdobogása szabálytalanná vált. A készülék újra vészhelyzetet regisztrált. Dr. Nakano meg se moccant. – Ilyen már korábban is volt – jegyezte meg. – Azonkívül ez már “nem kódos" eset. Majd mintegy magyarázatképpen hozzáfűzte még: – A szülők nem látják értelmét annak, hogy elpusztult aggyal életben tartsuk a gyereket.
Victor bólintott, ezalatt a műszer újra vészhelyzetet regisztrált. Marknál beállt a fibrilláció. Victor a válla fölött odanézett a nővérpult felé. Senki sem reagált a hangra.
Nem sokkal ezután az EKG monitor szaggatott jelzése egyenes vonallá változott a képernyőn. – Vége a meccsnek – jegyezte meg dr. Nakano. Szívtelennek hatott, ám Victor pontosan tudta, hogy ez sokkal inkább tehetetlenségből, semmint érzéketlenségből fakadt. Bennlakó gyakornok korából túlontúl jól emlékezett erre az érzésre.
Dr. Nakano és Victor visszamentek az eligazító pulthoz, ahol dr. Nakano tájékoztatta a titkárnőt, hogy a Murray kisfiú meghalt. A titkárnő szenvtelenül nyúlt a telefon után, és látott hozzá az elkerülhetetlen papírmunkához. Victor tisztában volt vele, hogy itt lehetetlen dolgozni, ha az ember a szívére vesz minden egyes halált.
– Volt egy hasonló eset tegnap este is – szólt Victor. – Hobbsnak hívták. Ugyanilyen korú fiúcska, egy picit talán idősebb. Ismeri az esetet?
– Hallottam róla – mondta bizonytalanul dr. Nakano. – De nem az én betegem volt. Úgy hallottam azonban, hogy a legtöbb tünet hasonló a mostanihoz.
– Úgy tűnik, hogy igen – felelte Victor, majd megkérdezte: – Lesz boncolás?
– Hogyne – felelte dr. Nakano. – A törvényszékieknek kellene ugyan megcsinálniuk, de a legtöbb esetet mégis visszaadják nekünk. Túlságosan is elfoglaltak azok a fickók ott fent, különösen, ha ilyen elvont esetekkel van dolguk. Maga mondja meg a szülőknek, vagy jobban szeretné, ha én mondanám meg?
Dr. Nakano hirtelen témaváltása visszazökkentette Victort a valóságba. – Én majd megmondom nekik – mondta némi hallgatás után. – És köszönöm, hogy időt szakított rám.
– Nem tesz semmit – mondta dr. Nakano, de már ügyet sem vetett Victorra. Máris egy másik súlyos eset járt az eszében.
Victor kábultan hagyta el az intenzív osztályt, és megörült a csendnek, amikor az elektromos ajtók bezáródtak mögötte. Visszament a várószobába, de még mielőtt megszólalhatott volna, a Murray házaspár már megsejtette a rossz hírt. Szorosan kapaszkodtak egymásba, és még egyszer köszönetet mondtak Victornak azért, hogy eljött. Victor néhány szóval részvétét nyilvánította. És még mialatt beszélt, ijesztő látomás szorította össze a szívét. Kivit látta sápadtan, a lélegeztetőre kötve ott feküdni ugyanazon az ágyon, ahol az imént még Mark feküdt.
A félelemtől bénultan ment át a Pathológiára és bemutatkozott dr. Warren Burghofennek, az osztály főorvosának. A férfi biztosította Victort, hogy minden tőlük telhetőt elkövetnek a két boncolás érdekében, és főleg azért, hogy azokra mihamarabb sort keríthessenek.
– Természetesen mi magunk is tudni akarjuk, hogy mi történik itt – mondta Burghofen. – Nagyon nem szeretnénk, ha ismeretlen eredetű agyvizenyő-járvány pusztítana ebben a városban.
Victor lassan visszasétált a kocsijához. Jól tudta, hogy pontosan hány gyereket fenyeget veszély. Hármat.

Mihelyt visszaért az irodájába Victor, megkérte Colleent, hogy keresse meg Louis Kaspwiczet, a Kiméra számítógépeseinek főnökét, és mondja meg neki, hogy azonnal jöjjön át hozzá.
Louis alacsony, zömök kis ember, fénylő, kopasz fejjel, akinek az a furcsa szokása volt, hogy mindig valami váratlan, kiszámíthatatlan mozdulatot tett. Szörnyen szégyenlős volt, soha, senkinek nem nézett egyenesen a szemébe, mégis, csűrcsavaros természete ellenére is hihetetlenül jól csinálta azt, amit csinált. A Kimérában minden az ő számítógépes szakértelmén nyugodott, a kutatásoktól kezdve a termelésen át, egészen a számlázásig.
– Van egy kis problémám – kezdte Victor az íróasztalnak dőlve, keresztbe font karokkal. – Nem találom két Személyes adatállományomat a gépben. Van valami elképzelése arról, hogy ez hogyan lehetséges?
– Számtalan oka lehet – felelte Louis. – A leggyakoribb az, hogy használójuk elfelejti az elnevezését.
– Utánanéztem a tartalomjegyzékben is – mondta Victor. – Ott sincs nyomuk.
– Lehet, hogy átcsúsztak valaki más tartalomjegyzékébe – felelte Louis.
– Erre nem is gondoltam – ismerte be Victor.
– De azt tudom, hogy amikor használtam őket, soha nem kellett másik csatornát megneveznem ahhoz, hogy lehívhatóak legyenek.
– Hát, addig nem tudok mit mondani, amíg meg nem néztem – mondta Louis. – Milyen nevet adóit az adatállományoknak?
– Szeretném, ha a dolgot bizalmasan kezelné
– hangsúlyozta Victor.
– Természetesen.
Victor megmondta Louisnak az elnevezéseket, Louis pedig leült a terminálhoz,
– Semmi? – kérdezte Victor néhány perc elmúltával, miközben a képernyőn még mindig nem jelent meg semmi.
– Úgy tűnik. De az irodámban lévő számítógéppel végigkereshetem az egész logikai rendszert. Biztos az anyagok elnevezésében?
– Egészen biztos – felelte Victor.
– Ha sürgős, akkor azonnal nekilátok.
– Sürgős.
Miután Louis távozott, Victor ott maradt a terminál mellett. Eszébe jutott még valami. Gondosan egy másik elnevezést írt ki: FRANK BABA. Habozott egy pillanatig, félt attól, ami vagy megjelenik, vagy sem. Végül mégiscsak lenyomta a “Végrehajtás" gombot és visszafojtotta a lélegzetét. Bekövetkezett az, amitől tartott: Kivi adatállománya is eltűnt.
Victor visszaült a székébe, kiverte a veríték. Három adatállomány, amelyek között ugyan van összefüggés, de keresztreferenciákkal nincsenek ellátva, nem tűnhet el véletlenül. Victor hirtelen maga előtt látta Hurst dühtől eltorzult arcát és hallotta fenyegetődzését: “Maga sem az a gáncs nélküli lovag, akinek a pózában tetszeleg! Maga sem kikezdhetetlen!"
Victor felállt a terminál mellől és odament az ablakhoz. Keletről felhők gyülekeztek. Esőt vagy havat hoznak. Néhány percig álldogált még és azon tűnődött, vajon Hurst keze van-e a dologban. De gyanakodhat-e egyáltalán? Mert ha igen, akkor csak ez lehet az alapja a homályos célzásnak, ami a fenyegetődzéséből kicsengett. Victor megrázta a fejét. De hát Hurst semmiképpen sem szerezhetett tudomást ezekről az adatállományokról. Senki sem tudhatott róluk! Senki!

5.

Hétfő este

Marsha a férjére és a fiára pillantott, akik az ebédlőasztalnál ültek. Kivi elmélyülten olvasott valami könyvet a fekete lyukakról, alig nézett fel belőle evés közben. A legszívesebben rászólt volna, hogy tegye le a könyvet, de Victor olyan rossz hangulatban jött haza, hogy inkább semmit sem szólt, nehogy elmérgesítse a helyzetet. Ráadásul ő maga sem tudott még úrrá lenni saját aggodalmain. Nagyon szerette a fiát. Elviselhetetlennek tetszett számára még a gondolata is annak, hogy valami baj lehet a gyerekkel, ugyanakkor azt is tudta; ha nem néz szembe az igazsággal, akkor segíteni sem tud rajta. A gyerek ma is az egész napot a Kimérában töltötte, s ráadásul teljesen magára hagyva, hiszen amikor Marsha rákérdezett, Victor bevallotta, hogy nem látta Kivit reggel óta.
Mintha csak megérezte volna anyja pillantását, Kivi hirtelen letette a könyvét, és tányér java] a kezében elindult a mosogató felé. Miközben felállt, fürkésző kék szeme elkapta Marsha pillantását. Semmi melegség, semmi érzelem, csak a türkizkék villanás, amitől Marshának olyan érzése támadt, mintha mikroszkóppal vizsgálnák. – Köszönöm a vacsorát – mondta gépiesen Kivi.
Marsha hallotta Kivi lépteinek zaját, ahogy felrohan a lépcsőn. Odakint váratlanul felsüvöltött a szél, Marsha kinézett az ablakon. A garázs fölötti ablakból kiszűrődő fényben látta, hogy az cső időközben már hóra váltott. Megborzongott, de nem a téli táj látványától.
– Úgy látszik, ma este nincs nagy étvágyam – szólalt meg Victor. Amennyire Marsha emlékezett, ez volt az első alkalom, hogy Victor beszélgetést kezdeményezett azóta, hogy ő hazajött a kórházi betegeinél tett látogatása után.
– Valami baj van? – kérdezte Marsha. – Akarsz beszélni róla?
– Nem kell, hogy nekem is a pszichológust játszd – szólt rá durván Victor.
Marsha tisztában volt vele, hogy ez övön aluli ütés volt. Nem játszotta a pszichológust. Mégis úgy döntött, hogy felnőttként viselkedik, és nem erőlteti tovább a dolgot. Victor előbb-utóbb úgyis elmondja majd, hogy mi rágja.
– Van valami, ami nem hagy nyugodni – kezdte Marsha. Úgy döntött, hogy legalább ő őszinte lesz. Victor ránézett. Marsha, aki jól ismerte a férjét, tudta; megbánta már, hogy az előbb olyan durva volt.
– Elolvastam ma néhány cikket – folytatta Marsha. – Azt taglalják bennük, milyen hatásai lehetnek annak, ha a gyerekek nélkülözik a szüleiket, ha dadusok foglalkoznak velük, vagy idejük nagy részét óvodákban töltik. Nos, úgy látszik, hogy ennek néhány jele Kivin is mutatkozik. Nagyon bánt, hogy nem vettem ki szabadságot akkor, amikor Kivi még pici volt, és hogy nem töltöttem vele több időt.
Victor arca elsötétedett. – Hagyd már abba – fojtotta bele Marshába a szót, mindkét kezét felemelve. – Nem vagyok kíváncsi a többire. Amennyire én látom, Kivivel semmi baj nincs, és eszemben sincs végighallgatni egy csomó lélektani zagyvalékot, amely ennek épp az ellenkezőjét állítja.
– Nem? Hát ez gyönyörű! – vágott vissza Marsha, aki kezdett kijönni a béketűrésből.
– Óh, te jó ég! – nyögött fel Victor, majd felkapta a vacsora maradékát, és belekotorta a szemétbe. – Semmi hangulatom ma ehhez.
– Nem? Hát akkor mihez van hangulatod? – kérdezte Marsha.
Victor vett egy mély levegőt, és kinézett a konyhaablakon. – Azt hiszem, elmegyek sétálni.
– Ebben az időben? – kérdezte Marsha. – Vizes hó és felázott talaj. Látom, hogy bánt valami, csak nem akarsz beszélni róla.
Victor a felesége felé fordult. – Ennyire meglátszik rajtam?
Marsha elnevette magát. – Rossz nézni, ahogy szenvedsz. Kérlek, mondd el, mi jár a fejedben. Végtére is a feleséged vagyok.
Victor megvonta a vállát, és visszasétált az asztalhoz. Leült, összekulcsolta a kezét, könyökével az asztalra támaszkodott. – Valami tényleg nyugtalanít – ismerte be.
– Még szerencse, hogy a betegeimet valamivel könnyebb szóra bírni – mondta Marsha. Átnyúlt az asztal felett, és gyöngéden megérintette a férje karját.
Victor felállt és odasétált a lépcsőiéi járóhoz. Egy pillanatig hallgatódzott, majd becsukta a konyhaajtót, és visszament az asztalhoz. Leült és előrehajolt. – Azt szeretném, ha egy neurológus tetőtől talpig kivizsgálná Kivit, ugyanúgy, mint hét évvel ezelőtt, amikor az intelligenciahányadosa visszaesett.
Marsha nem felelt. Más dolog Kivi személyiségfejlődésé miatt aggódni, és megint más, ha az embert a gyerek egészségi állapota aggasztja. A kivizsgálás puszta gondolata is sokkolóan hatott rá, különösen így, hogy Kivi intelligenciájához kapcsolódik.
– Emlékszel, amikor úgy három és fél éves kora körül olyan hirtelen visszaesett az IQ-ja? – kérdezte Victor.
– Hogyne emlékeznék – felelte Marsha. Állhatatosan figyelte Victort. Miért csinálja ezt vele? Tudnia kell, hogy ettől csak még idegesebb lesz.
– Szeretném, ha ugyanúgy kivizsgálnák, mint akkor – mondta újra Victor.
– Te tudsz valamit, amit mondta riadtan Marsha. – Mi valami baj Kivivel? titkolsz előlem – az? Mégiscsak van
– Nincs semmi – felelte Victor. – Kivivel minden rendben van, mint ahogy már korábban is mondtam. Csak biztos akarok lenni benne, s ha megismételjük ezeket a vizsgálatokat, akkor egészen biztos lehetek. Ennyi az egész, semmi több.
– Tudni akarom, hogy most miért ragaszkodsz hirtelen egy kivizsgáláshoz! – erősködött Marsha.
– Mondtam már, hogy miért – felelte Victor emelt hangon.
– Azt kívánod tőlem, egyezzek bele a fiunk teljes idegorvosi kivizsgálásába anélkül, hogy megmondanád, mi késztet erre? – kérdezte Marsha. – Azt már nem! Nem hagyom, hogy a fiamat összevissza röntgenezzék és vizsgálgassák anélkül, hogy tudnám, miért.
– Menj a pokolba, Marsha – mondta Victor vicsorogva.
– Menj te! – vágott vissza Marsha. – Victor, te valamit titkolsz előlem, és én ezt ki nem állhatom. Megpróbálsz visszaélni az érzelmeimmel. Amíg meg nem mondod, mire megy ki a játék, addig senki sem fogja Kivit megvizsgálni, és jól jegyezd meg magadnak, hogy ebbe nekem is beleszólásom van. Vagy megmondod, mi jár a fejedben, vagy befejeztük az egészet.
Marsha hátradőlt a széken, mélyeket lélegzett, visszatartotta egy darabig a lélegzetét, mielőtt sóhajtott volna. Victor dühödten meredt Marshára, ám az asszony ereje kezdett felülkerekedni az övén. Világosan beszélt, és Victor már tapasztalatból tudta, hogy nem fog változtatni az elhatározásán. Hatvan másodpercnyi csönd után már nem állhatta Marsha pillantását. Lenézett a kezére. A nagy falióra nyolcat ütött a nappaliban.
– Jól van – felelte végül kimerültén. – Elmondom neked az egész történetet, – Leült és ujjaival beletúrt a hajába. Egy másodpercre Marsha szemébe nézett, majd elkapta a tekintetét, és a plafont kezdte bámulni, mint egy rajtakapott kisgyerek.
Marshában nőttön-nőtt a türelmetlenség, és az aggodalom, előre megrettent attól, amit majd hallania kell.
– A baj csak az, hogy nem tudom, hol kezdj óm el – mondta Victor.
– Talán próbáld meg az elején – javasolta Marsha, nem is leplezve türelmetlenségéi.
Victor a szemébe nézett. Több mint tíz éve titkolta Kivi fogantatásának körülményeit. Ahogy elnézte Marsha őszinte, nyílt arcát, egyre csak az járt a fejében: ha ez az asszony megtudja az igazat, vajon meg tud-e majd neki valaha is bocsátani.
– Kérlek – noszogatta Marsha. – Miért nem mondod már?
Victor lehunyta a szemét. – Jó okom van rá. – felelte. – Először is: talán nem fogod elhinni. Aztán meg ahhoz, hogy elmondhassam, el kell mennünk a laborba.
– Most rögtön? – kérdezte Marsha. – Ezt komolyan mondod?
– Ha hallani akarod, akkor igen.
Csönd lett. Kissa váratlanul felugrott Marsha ölébe. Az asszony elfelejtett enni adni neki. – Jól van – mondta. – Csak megetetem a cicát, és mondok valamit Kivinek. Tizenöt perc múlva indulhatunk.

Kivi hallotta, hogy valaki jön fel a lépcsőn, a szobája felé tart. Sietség nélkül becsukta a bélyegalbumát, és visszadugta a polcra. A szülei nem értenek ugyan a filatéliához, így valószínűleg nem is tudnák, hogy mit látnak. Mégsem akart semmit sem kockáztatni. Nem szerette volna, ha rájönnek, hogy mekkora és milyen-értékes a gyűjteménye. Amikor megkérte őket, hogy széfet bérelhessen magának a bankban, nem gondoltak semmi rosszra, amolyan gyerekes kívánságnak tartották, és ő meg akarta őket hagyni ebben a hitükben.
– Mit csinálsz, drágám? – kérdezte Marsha, amikor odaért az ajtóhoz.
Kivi lebiggyesztette az ajkát. – Semmi különöset. – Tudta, hogy az anyja nyugtalankodik miatta, de hát nem tudott mit kezdeni vele. Már csecsemőkora óta érezte, hogy az anyja szeretne kapni valamit tőle. Valami olyat, amit a legtöbb anya megkap a gyermekétől, de amit ő nem tud adni. Néha azonban, mint például most is, sajnálta ezért.
– Miért nem hívod át Richie-t valamelyik nap. Itt maradhatna éjszakára is – mondta.
– Lehet, hogy áthívom majd.
– Azt hiszem, kellemes lenne – mondta Marsha. – Szeretném már megismerni.
Kivi bólintott.
Marsha elmosolyodott, és a másik lábára állt. – Apád és én elmegyünk egy kicsit. Nem baj?
– Nem hát.
– Nem maradunk sokáig.
– Menjetek csak nyugodtan.
Öt perccel később Kivi az ablakból nézte, ahogy Victor kocsija megindul a kocsifelhajtón. Kivi egy darabig még utánuk nézett. Eltűnődött, hogy vajon van-e oka az aggodalomra. Végtére is nem mindennapos dolog, hogy a szülei hétköznap este elmennek otthonról. Megvonta a vállát. Ha mégis van ok az aggodalomra, azt előbb-utóbb úgyis megtudja.
Visszament a szobába, elővette a polcról a bélyegalbumot, és folytatta a ritka, kora amerikai bélyegsorozat rendezgetését, amihez nemrégiben jutott hozzá.
Hosszan kicsöngött a telefon, mire felfigyelt rá. Végre eszébe jutott, hogy a szülei nincsenek otthon, felállt, végigment a folyosón, és bement a dolgozószobába. Felvette a telefont, és beleszólt.
– Adja dr. Victor Frankét, legyen szíves – mondta a hívó. Fojtott hang- volt, mintha valaki messze eltartaná a szájától a kagylót.
– Dr. Frank nincs itthon – felelte udvariasan Kivi. – Átadhatok valami üzenetet?
– Mikor jön haza dr. Frank?
– Körülbelül egy óra múlva – felelte Kivi.
– Te a fia vagy?
– Igen.
– Talán még hatásosabb is, ha te adod át az üzenetet. Mondd meg az apádnak, hogy egyre keservesebb élete lesz, ha nem gondolja meg magát, és nem viselkedik ésszerűen. Megértetted?
– Kicsoda maga? – kérdezte Kivi újra, és félelem hasított belé. Ám a hívó közben már letette.
Kivi lassan tette a helyére a kagylót. Hirtelen ráeszmélt, hogy teljesen egyedül van a házban. Egy percig csendben állt, hallgatódzott. Meg soha nem érzékelte az üres ház neszeit. A radiátor halkan sziszegett a sarokban. Távolról tompa kattanásokat hallott, valószínűleg a fűtéscsövekből. Odakint a szél hóval verte az ablakokat.
Kivi felvette a telefont és tárcsázott. A férfinak, aki felvette, Kivi elmondta, hogy fél. Miután biztosították arról, hogy mindent szemmel tartanak, Kivi letette a telefont. Megnyugodott egy kissé, de hogy még nyugodtabb legyen, lerohant a lépcsőn a földszintre, és módszeresen ellenőrizte, hogy minden ablak és ajtó be van-e rendesen zárva. Az alagsorba nem ment le, inkább elreteszelte az odavezető ajtót.
A szobájába visszatérve bekapcsolta a számítógépet. Azt kívánta, hogy legalább a macska itt lenne most vele, de több esze volt annál, semhogy a keresésére induljon. Kissé félt tőle, s ő ezt megpróbálta eltitkolni az anyja elől. Egy csomó mást is titkolnia kellett Marsha előtt. Ez mind feszültséget szült. Dó hát végtére is nem ő akart azzá lenni, ami volt.
Kivi betett egy Pac-Man-játékot elindította a gépet és megpróbált koncentrálni.

A neoncsövek villantak egyet, majd egész szobát elárasztották harsány fényükkel. Victor oldalt lépett, és betessékelte Marshát a laborba. Az asszony járt már itt néhányszor, de mindig csak nappal, Most meglepődve látta, milyen vésztjósló így este, amikor az emberek jelenléte nem töri meg a steril külsőt. Körülbelül tizenötször kilenc méteres helyiség volt, körben a falaknál laborasztalokkal ellátott fedett kis fülkék sorakoztak. A labor közepén orvosiműszerekből álló kis sziget húzódott meg, egyik műszer különlegesebb, mint a másik. Dializátorok, katódsugárcsövek, számítógépek, üvegcsövek sokasága, elektromos csatlakozók útvesztője mindenütt.
Egy csomó ajtó nyílt innen. Victor átvezette Marshát az egyiken keresztül egy L alakú helyiségbe, amelyben boncasztalok sorakoztak. Marsha elborzadt a szikék és egyéb szörnyűséges műszerek látványától. Ebből a helyiségből nyílt dróthálós üvegajtóval az állatistálló. Onnan, ahol Marsha állt, látni lehetett, ahogy a kutyák s a majmok fel-le járkálnak a ketrecek rácsai mögött. Elfordította a tekintetét. Erre a fajta kutatásra még gondolni sem szeretett.
– Erre – mondta Victor, és az L alakzat végéhez vezette Marshát, oda, ahol az üvegfal állt.
Victor megnyomott egy kapcsolót, felgyulladtak a fények az üvegfal mögött. Marsha meglepődött, amikor látta, hogy hatalmas akváriumok sorakoznak egymás mellett, bennük valamiféle tengeri teremtmények tucatjai. Leginkább csigákra hasonlítottak, de egyiknek sem volt háza.
Victor odahúzott magának egy kislétrát. Miután megnézett jó néhány tartályt, fogott egy bonctálat, és felmászott a létrára. Egy hálóval két különböző tartályból kiemelt egy-egy élőlényt.
– Muszáj ezt? – kérdezte Marsha, miközben azon tűnődött, hogy ezeknek az utálatos lényeknek mi közük lehet Kivi egészségi állapotához, ami miatt a férje annyira aggódik.
Victor nem válaszolt. A tálcával egyensúlyozva lejött a létráról. Marsha hosszasan nézte a herkentyűket. Körülbelül huszonöt cm hosszúságú, barnás színű lények voltak, nyálkás, kocsonyás testtel. Marsha a hányingerrel küszködött. Undorodott az ilyen dolgoktól. Ez volt az egyik oka annak, hogy a pszichológia mellett döntött, a terápia tiszta, rendezett, és nagyon is emberi.
– Victor – kiáltott fel Marsha, amikor azt látta, hogy a férfi felnyársalja az állatkákat, szétteríti az uszonyaikat, vagy micsodákat és bonctálkákra helyezi őket. – Miért nem mondod el inkább?
– Azért, mert nem hinnéd el – felelte Victor. – Légy még egy kis türelemmel. – Felvett egy szikét és vadonatúj borotvaéles pengét tett bele. Marsha félrenézett, miközben Victor gyorsan felnyitotta az állatkákat.
– Ezek Aplasiák – mondta Victor, miközben saját idegességét megpróbálta a szigorúan tudományos megközelítés álarca mögé rejteni. – Széles körben használják idegsejt-kutatásokra. – Felvett egy ollót, majd gyorsan és határozottan nekiállt, hogy kiszabdosson valamiket az állatkákból.
– Nézd – mondta. – Eltávolítottam a hasi idegdúcokat mindkét Aplasiából.
Marsha odanézett. Victor egy lapos kis tálkát tartott a kezében, amelyben áttetsző folyadék volt. A folyadék felszínén pedig két parányi szövetdarabka úszkált.
– És most gyere oda a mikroszkóphoz – mondta Victor.
– És mi lesz azokkal a szegény kis micsodákkal? – kérdezte Marsha, kényszerítve magát, hogy a tálkára nézzen. Úgy tűnt, hogy az állatkák ide-oda vergődnek a tűkön, amelyek a tálca aljára szögezték őket.
– A technikusok majd eltakarítják reggel – felelte Victor, aki nem jött rá, hogy mire gondol Marsha. Bekapcsolta a mikroszkópot.
Marsha még egy utolsó pillantást vetett az Aplasiákra, majd odament Victorhoz, aki már azzal volt elfoglalva, hogy beállítsa a kétszemélyes mikroszkóp élességét.
Marsha is lehajolt és belenézett. Az idegdúc H alakot formált, megduzzadt átkötő vonala áttetsző zacskóban lévő tiszta márványra emlékeztetett. A H karjai kétségtelenül keresztben elvágott idegrostok voltak. Victor beállította a mutatót, és odaszólt Marshának, hogy számolja meg az idegsejteket, más néven a neuronokat, ahogy ő szerette hívni őket.
Marsha megtette, amire kérték.
– Jól van – mondta Victor. – Most nézzük a másik idegdúcot.
A látómező villózni kezdett, majd beállt. Aztán megjelent egy másik H, ugyanolyan, mint az első.
– Most számolj újra – szólt Victor.
– Ebben több mint kétszer annyi neuron van, mint az előzőben.
– Pontosan – felelte Victor kiegyenesedve, majd felállt. Járkálni kezdett. Valami különös, izgatott kifejezés jelent meg Victor arcán, Marsha torkát összeszorította a félelem. – Körülbelül tizenkét évvel ezelőtt történt, hogy érdekelni kezdett a normális Aplasia idegsejtjeinek száma. Azt már tudtam, csakúgy, mint bárki más, hogy az idegsejtek már a korai embrionális állapotban elkülönülnek és osztódással szaporodnak. És mivel ezek az Aplasiák nem annyira bonyolult szervezetek, mint a magasabb rendű állatok, így izolálni tudtam belőlük a fehérjét – amely ennek az egész folyamatnak az elindítója –, és ezt a fehérjét én idegserkentő factornak, vagyis ISF-nek neveztem el. Eddig világos? – Victor abbahagyta a járkálást, megállt, és Marsha szemébe nézett.
– Igen – felelte Marsha a férjére tekintve. Mintha a szeme láttára kezdett volna átlényegülni. Szemeiben a megszállottság tüze égett. Marshán hirtelen émelygés vett erőt, amikor kezdte megsejteni, hogy mi mindent rejthet ez az érdektelennek tűnő előadás.
Victor újra járkálni kezdett, ahogy nőttön-nőtt benne az izgalom. – Nos, a génsebészet segítségével reprodukáltam a fehérjét, és izoláltam a felelős gént. De a legfantasztikusabb az volt... – újra megállt Marsha előtt, a szeme felizzott – ..., hogy kiemeltem a megtermékenyített petesejtet, vagyis a zigótát az Aplasiából, mutációt hoztam létre a genetikai információt tároló DNS-láncban, majd az új ISF-gént a serkentőjével együtt visszahelyeztem. És az eredmény?
– Még több idegdúc-neuron – felelte Marsha.
– Pontosan – felelte izgatottan Victor. – És legalább ilyen fontos, hogy ez a képesség átörökíthető az utódokra. És most gyere vissza velem a központi helyiségbe. – Odanyújtotta a kezét Marshának, és felsegítette a székről.
Marsha kábultan követte a férfit egy mikroszkóphoz, amelynek a segítségével Victor megmutatott neki patkányokból vett néhány agyvelőmetszet-preparátumot. Marsha számolás nélkül is látta, hogy az egyik képen sokkal több idegsejt látható, mint a másikon. Még mindig szótlanul tűrte, hogy Victor átvezesse az állatistállóba is. Amint beléptek, a férfi vastag bőrkesztyűt húzott.
Marsha levegőt se mert venni. Olyan büdös volt itt, mint egy elhanyagolt majomházban. Ketrecek százaiban majmok, kutyák, macskák és patkányok. A patkányoknál álltak meg.
Marsha elborzadt a tengernyi rózsaszín szimatoló orr és csupasz rózsaszín farok láttán.
Victor megállt az egyik ketrecnél, és kinyitotta az ajtót. Benyúlt, és kihúzott egy hatalmas patkányt, amely válaszként újra meg újra beleharapott Victor kesztyűs ujjaiba.
– Nyugalom, Charlie! – szólt rá Victor. Odavitte a patkányt egy üvegtetejű asztalhoz, az üveg egy részét felemelte és beleejtette a patkányt az üveg alatti miniatűr útvesztőbe. A patkány éppen a bejárati ajtó előtti csapdába hullott.
– Figyelj! – szólt Victor, és felhúzta az ajtót.
Pillanatnyi habozás után a patkány elindult az útvesztőben. Egy-két irány tévesztéssel az állat elért a kijárathoz, és elnyerte jutalmát.
– Gyors volt, mi? – kérdezte Victor elégedett mosollyal az arcán. – Egyike az én "okos kis" patkányaimnak. Azoknak, amelyekbe ISF-gént ültettem. Most ezt nézd meg!
Victor állított valamit az útvesztőn, így a patkány újra egy bejárathoz került, ezúttal azonban olyan helyen, ahonnan nem volt átjárás az útvesztőbe. Ezt követően Victor visszament a ketrecekhez, és kiemelt egy másik patkányt. Beleejtette azt is az asztal mélyére; így a két patkány egy dróthálón keresztül egymásra meredt.
Egv-két pillanat múlva Victor kinyitotta az ajtót és a második patkány egyetlen hiba nélkül ment végig az útvesztőn.
– Tudod, hogy mit láttál most? – kérdezte Victor.
Marsha megrázta a fejét.
– Patkánykommunikációt – felelte Victor. – Sikerűit megtanítanom ezeket a patkányokat arra, hogy átadják egymásnak az információt. Ez egyszerűen hihetetlen!
– Bizonyos vagyok benne – jegyezte meg Marsha, érezhetően kevesebb lelkesedéssel.
– Ezt az idegsejt-szaporítási kísérletet patkányok százain végeztem el – mondta Victor. Marsha bizonytalanul bólintott.
– Megcsináltam ötven kutyán, hat szarvasmarhán és egy juhon is – egészítette ki Victor. – A majmokon nem mertem kipróbálni. Féltem a sikertől. Örökké a "Majmok bolygója" lebegett a szemem előtt. – Elnevette magát; nevetése üresen visszhangzóit az állatistálló falai között.
Marsha nem nevetett vele. A hideg rázta. – Voltaképpen mit akarsz, ezzel mondani? – kérdezte, bár a képzeletében már felderengtek a nyugtalanító válaszok.
Victor nem nézett Marsha szemébe.
– Nem hallod? – kiáltotta Marsha a könnyeivel küszködve.
– Csak el akarom mondani a hátteret, hogy megértsd a többit – felelte Victor, de tudta, hogy Marsha sohasem fogja igazán megérteni. – Hidd el nekem: ami ezután történt, az már nem volt előre kiszámított dolog. Éppen a végére értem egy sikeres kísérletnek, amit a juhokon végeztem el, amikor arról kezdtél beszélni, hogy szeretnél még egy gyereket. Emlékszel, amikor elhatároztuk, hogy elmegyünk a Humán Megtermékenyítő Rt.-be.
Marsha bólintott, és könnyek kezdtek peregni az arcán.
– És hát, nagyon gazdag petetermést adtál nekik. Összesen nyolcat.
Marsha érezte, hogy szédül. Erőt vett magán, megkapaszkodott az útvesztő-asztal sarkában.
– Én magam végeztem el az in-vitro megtermékenyítést a saját spermámmal – folytatta Victor. – Ezt tudtad. De azt már nem mondtam el neked, hogy akkor a megtermékenyített petesejtet áthoztam ide a laborba.
Marsha elengedte az asztalt, és odatámolygott az egyik padhoz. Ájulás környékezte. Lerogyott a padra. Nem volt biztos benne, hogy végig tudja hallgatni mindazt, ami Victor történetéből még hátravan. Ám most, hogy már belekezdett – eszmélt rá Marsha –, végig is mondja, akár tetszik, akár nem. Feltehetően abban bízik; ha megbújik egy tisztán tudományos leírás mögött, akkor ezzel jelentéktelenebbnek tüntetheti fel förtelmes bűnének súlyát. Lehet, hogy ez ugyanaz az ember, akihez feleségül ment?
– Amikor aztán már itt voltam a zigótákkal együtt – folytatta Victor –, kiválasztottam a hatos kromoszóma egy tetszőleges DNS-láncát, és pontmutációt hajtottam végre benne. Ezután mikro-injekciós technikával és egy retro-vírushordozó segítségével visszaültettem az ISF-gént a serkentőivel együtt, amelyek közül az egyik egy baktériumplazmából származott, és amely be volt kódolva a cephalosporint tartalmazó antibiotikummal, a Cephaloclorral szembeni rezisztenciára.
Victor elhallgatott egy pillanatra, de nem nézett fel. – Ezért ragaszkodtam ahhoz, hogy Mary Millmann a terhesség második hetétől a nyolcadikig Cephaloclort szedjen. A Cephaloclor volt az, amitől a gén működésbe lépett, és kitermelte az idegserkentő faktort.
Victor végre felnézett. – Isten látja lelkemet, amikor megcsináltam, jó ötletnek látszott. Később azonban már rájöttem, hogy nem volt az. Egészen Kivi megszületéséig reszkettem a félelemtől.
Marshában hirtelen felülkerekedett az indulat. Felugrott és ököllel esett neki Victornak. A férfi meg sem próbált védekezni, kivárta, míg Marsha leengedi a kezét, és csendesen sírdogálva megáll előtte. Ekkor megpróbálta átölelni, de az asszony nem engedte, hogy hozzáérjen. Kiment a központi helyiségbe és leült. Victor utánament, de Marsha még csak rá sem nézett.
– Nagyon sajnálom – kezdte újra Victor. – Hidd el nekem, nem tettem volna meg, ha nem vagyok teljesen biztos abban, hogy sikerülni fog. Soha semmi probléma nem volt az állatokkal. És a gondolat, hogy lehet egy szuperintelligens gyermekünk, annyira csábító volt... – Lassan elhalt a hangja.
– Nem akarom elhinni, hogy képes voltál ilyen szörnyűségre – szipogta Marsha.
– A kutatók régebben is kísérleteztek saját magukon – csúszott ki Victor száján, noha nyomban tudta, hogy célt tévesztett
– Saját magukon, hát persze! – kiáltotta Marsha. – De nem ártatlan gyermekeken. – Nem tudta abbahagyni a zokogást. És közben a félelem kezdett rajta elhatalmasodni. Nagy erőfeszítéssel összeszedte magát. Victor valami szörnyűséges dolgot csinált. De ami történt, megtörtént. Nem változtathat rajta. Most azzal kell foglalkoznia, hogyan lehet együtt élni ezzel a valósággal; gondolatai visszatértek Kivihez, akit annyira szeretett.
– Jól van – mondta, elfojtva feltörő könnyeit. – Most hát elmondtad. De arról még mindig nem beszéltél, hogy miért akarod Kivit újra kivizsgáltatni? Mitől félsz?
Mialatt beszélt. Marsha hat és fél évvel korábbi önmagát látta. Akkor még mindannyian a kis tanyaházban laktak, David és Janice még élt, és semmi bajuk sem volt. Boldog idő volt, tele Kivi hihetetlen szellemi képességei iránti ámulattal. Háromévesen már bármit elolvasott, s majdnem mindenre emlékezett. Amennyire vissza tud emlékezni, az intelligenciahányadosa akkor kétszázötven körül mozgott.
Azután egy szép napon minden megváltozott. Elment a Kimérába, hogy hazahozza Kivit az óvodából, ahol a nap java részét töltötte, reggelente előbb mindig beadták a gyereket a Crocker-féle iskolaelőkészítőbe. Mihelyt meglátta az igazgatónő arcát, azonnal tudta, hogy valami baj van.
Pauline Spaulding bűbájos, negyvenkét éves no volt; korábban általános iskolában tanított, és aerobic-tanfolyamokat is vezetett, de végül az óvodai foglalkoztatásban találta meg az igazi hivatását. Imádta a munkáját, és a gyerekeket, akik szerették végtelen türelméért és odaadásáért. Ma rosszkedvűnek látszott.
– Valami nem stimmel Kivivel – mondta minden kertelés nélkül.
– Beteg? Hol van?
– Itt van – felelte Pauline. – Nem beteg. Nincs az egészségével semmi baj. Valami másról van szó.
– Mondd már! – kiáltotta Marsha.
– Ebéd után kezdődött – kezdte Pauline. – Amikor a többi gyerek lepihen, Kivi általában átmegy a játékszobába és sakkozik a számítógéppel. Jó ideje csinálja már ezt.
– Tudom – mondta Marsha. Ő maga engedte meg Kivinek, hogy elhagyja a délutáni alvást, amikor a gyerek azt mondta neki, hogy nincs szüksége pihenésre, és hogy utálja hiába vesztegetni az idejét.
– Egymaga volt csak a játékszobában – mondta Pauline. – És akkor egyszerre csak hatalmas csattanást hallottam. Mire beértem, azt láttam, hogy Kivi egy székkel püfölte a számítógépet.
– Te jó ég! – kiáltott fel Marsha. A dühkitörések eddig még nem szerepeltek Kivi szokásai között. – Megmagyarázta valamivel? – kérdezte.
– Csak sírva fakadt, dr. Frank.
– Kivi sírva fakadt? – Marsha teljesen elképedt. Kivi még sohasem sírt.
– Kivi ugyanúgy elsírta magát, mint a többi három és fél éves kisgyerek – felelte Pauline.
– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Marsha.
– Úgy tűnik, hogy Kivi azért törte össze a számítógépet, mert egyszerre csak már nem tudott bánni vele.
– De hisz ez képtelenség – szólt Marsha. – Kivi otthon már két és fél éves kora óta használja a számítógépet.
– Egy pillanat – szakította félbe Pauline. – Hogy megnyugtassam a gyereket, odaadtam neki egy könyvet a dinoszauruszokról, amit máskor is szokott olvasgatni. Darabokra tépte.
Marsha berohant a játékszobába. Már csak három gyerek volt benn. Kivi az asztalnál ült, és egy kifestőkönyvet színezgetett, ugyanúgy, ahogy a többi óvodás. Amikor meglátta az anyját, ledobta a színes ceruzát és Marsha karjaiba rohant. Sírva fakadt és azt mondta, hogy fáj a feje.
Marsha magához ölelte. – Eltépted a dinoszaurusz könyvet? – kérdezte Marsha.
Kivi elfordította a tekintetét. – Igen.
– De hát miért? – kérdezte Marsha.
Kivi felnézett Marshára, és azt mondta: – Azért, mert már nem tudok olvasni.
Az elkövetkező néhány napon Kivit kimerítő idegorvosi vizsgálatoknak vetették alá, hogy megállapíthassák, van-e valamiféle heveny neurológiai változás. Az eredmény mindig negatív volt. Ám amikor Marsha megismételte az előző évi intelligenciahányados-teszteket, kiderült, hogy a két eredmény között elképesztő különbségek mutatkoznak. Kivi IQ-ja 130-ra esett vissza. Ami meg mindig magas eredmény, de már semmi esetre sem a lángész tartományba esik.
Marshát Victor zökkentette vissza a valóságba: azzal, hogy esküdözni kezdett, ezúttal nincs semmi probléma Kivi IQ-jával.
– De akkor meg minek a kivizsgálás? – kérdezte újra Marsha.
– Mert... Mert egyszerűen jó ötletnek tartom – hebegte Victor.
– Tizenhat éve vagyok a feleséged – szólalt meg Marsha némi hallgatás után. – Éppen ezért pontosan tudom, hogy most nem mondasz igazat. – Nehezen tudta elképzelni, hogy még annál rosszabbat is hallhat, mint amit Victor az imént mondott el neki.
Victor megadóan beletúrt sűrű hajába. – Azért akarom, mert történt valami a Hobbs és a Murray gyerekekkel.
– Azok meg kicsodák?
– William Hobbs és Horace Murray itt dolgozik a cégnél – felelte Victor.
– Csak nem azt akarod mondani, hogy az ő gyerekeikből is kimérákat csináltál?
– Rosszabb – ismerte el Victor. – Mindkét házaspár teljesen terméketlen volt. Donor ivarsejtekre volt szükségük. Mivel nekem itt volt lefagyasztva a tőlünk származó hét másik zigóta és mert ők ragyogó családi hátteret tudtak biztosítani a gyerekeknek, ezekből használtam fel kettőt.
– Azt akarod mondani, hogy ezek a gyerekek genetikailag az én gyerekeim? – kérdezte Marsha megújuló hitetlenkedéssel.
– A mi gyerekeink – javította ki Victor.
– Édes istenem – sóhajtott Marsha, akit az új felfedezés porig sújtott. Egy pillanatra teljesen üresnek érezte magát.
– Semmiben sem különbözik attól, mintha valaki spermát vagy petesejtet adományoz – mondta Victor. – Csak ez még eredményesebb is, hiszen már egyesült a kettő.
– Lehet, hogy neked mindegy – mondta Marsha. – Különösen, ha az ember meggondolja, mit műveltél Kivivel. De nekem egyáltalán nem mindegy. Elképzelni sem tudom, hogy más neveli fel a gyerekeimet. És mi van a többi öt megtermékenyített petesejttel? Azok hol vannak?
Victor kimerültén állt fel, átvonult a szobán, és odament a műszerszigethez. Egy kör alakú fém berendezésnél állt meg, amely méretre akkora volt, mint egy mosógép. A gép gumicsövekkel csatlakozott egy folyékony nitrogénnel töltött hatalmas hengerhez.
– Itt vannak – mondta Victor. – A tetszhalál állapotába fagyasztva. Akarod látni?
Marsha megrázta a fejét. A döbbenet lett úrrá rajta. Orvos lévén maga is tisztában volt vele, hogy léteznek ilyen technológiák, de valahányszor eszébe jutott, csak mint elméletre, absztrakcióra gondolt. Arra sohasem, hogy egyszer majd őt magát is érinteni fogja.
– Nem akartam neked az egészet egyszerre elmondani – szólalt meg Victor. – Most már azonban ismered az egész történetet. Azért akarom, hogy Kivit idegorvosilag alaposan kivizsgálják, mert biztos akarok lenni abban, hogy nincs semmi gyógyítást igénylő baja.
– Miért? – kérdezte Marsha. – Történt valami a másik két gyerekkel?
– Megbetegedtek – mondta Victor.
– Mennyire betegek? – kérdezte Marsha. – És mi bajuk van?
– Nagyon betegek lettek – felelte Victor. – Annyira, hogy heveny agyvizenyőben meghaltak. És egyelőre senki sem tudja, hogy miért.
Marsha érezte, hegy újra elönti a szédülés hulláma. Ezúttal a fejét is le kellett hajtania, nehogy el ájuljon. Hiszen valahányszor sikerült eddig összeszednie magát, Victor mindig valami újabb borzalmat zúdított rá.
– Hirtelen jött? – pillantott fel Marsha. – Vagy már huzamosabb ideje betegeskedtek?
– Hirtelen jött – vallotta be Victor.
– Hány évesek voltak? – kérdezte Marsha.
– Körülbelül három.
Az egyik számítógép nyomtatója váratlanul életre kelt, és dühödten kiírt egy hatalmas adatmennyiséget. Ezután bekapcsolt az egyik hűtőszekrény is; halk, zümmögő hangot és rezgéseket adva ki magából. Marshának úgy tűnt, mintha a labor saját magát vezérelné. Nincs is szüksége emberi kéz irányítására.
– A halott gyerekekben is benne volt az ISF-gén, ugyanúgy, mint Kiviben? – kérdezte Marsha. Victor bólintott.
– És ugyanolyan korúak, mint Kivi volt akkor, amikor visszaesett az IQ-ja – állapította meg Marsha.
– Majdnem! – felelte Victor. – Éppen ezért szeretném azt a vizsgálatot, hogy biztos lehessek benne, hogy Kivit nem fenyegeti újabb veszély. Egyébként biztos vagyok benne, hogy jól van. Ha semmi sem történt volna a Hobbs és a Murray gyerekekkel, akkor eszembe se jutott volna, hogy Kivit kivizsgáltassuk. Bízzál bennem.
Ha Marsha most nevetni tudott volna... Victor az imént jóformán szétzúzta az életét, és most azt kéri tőle, hogy bízzon benne. Fel nem tudta fogni, hogyan volt képes arra, hogy a saját gyerekével kísérletezzen. De hát ezen már nem lehet változtatni. Most sokkal inkább a jelennel kell törődnie. – Gondolod, hogy ami a két másik gyerekkel történt, az megtörténhetik Kivivel is? – kérdezte habozva.
– Nem hiszem. Különösen, ha a hét év korkülönbséget nézem. Úgy tűnik, hogy Kivi már túljutott a kritikus ponton akkor, amikor az IQ-ja visszaesett. Lehet, hogy a másik két gyereknél azért következett ez be, mert a zigóták fagyasztott állapotban voltak – kezdte, de aztán gyorsan abbahagyta, amikor meglátta a felesége arckifejezését. Marsha nem volt képes tudományos érdeklődéssel szemlélni a tragédiát.
– És mi van Kivi intelligenciaszintjének esésével? – kérdezte Marsha. – Lehetséges, hogy ugyanaz a probléma jelentkezett nála, mint a másik kettőnél; csak fékezett formában; hiszen csaknem ugyanannyi idős volt akkor, mint azok most?
– Lehetséges – felelte Victor –, bár igazából nem tudom. – Marsha lassan körbejártatta a szemét a laboratóriumon, de ezúttal már egészen más megvilágításban látta a futurisztikus berendezéseket. A kutatás a jövő reménysége, hiszen betegségekre keres gyógyírt, ám ugyanakkor fenyegetés is rejlik benne.
– El akarok menni innen! – kiáltott fel hirtelen és talpra szökkent. A heves mozdulattól széke a szoba közepére repült, és éppen annak a hűtőnek ütközött neki, amelyikben a fagyasztott zigóták voltak. Victor odament a székért és visszatette a helyére, a többi szék közé. Ekkorra Marsha már kívül volt az ajtón és elindult a folyosón. Victor hamar bezárta, az ajtót, és utánasietett. A liftajtó már majdnem becsukódott, amikor sikerült magát bepréselnie az asszony mellé. Marsha megbántottan, undorodva és dühösen fordult el tőle. De mindenekfelett kétségbeesett volt. Haza akart menni Kivihez.
Némán léptek ki az épületből. Victornak volt – annyi esze, hogy meg sem próbált beszélgetni. A hó már kezdett tapadni, óvatosan kellett lépkedniük, nehogy megcsússzanak. Amikor beszálltak az autóba, Marsha érezte, hogy Victor kitartóan, nézi. Mégsem szólt hozzá egy szót sem. Már áthaladtak a Merrimack folyó fölött is, amikor végre megszólalt.
– Én úgy tudtam, hogy az emberi embrióval való kísérletezés törvénytelen. – Tudta persze, hogy Victor igazi bűne erkölcsi jellegű, ám ebben a pillanatban nem tudott még a teljes igazsággal szembenézni.
– Az álláspont sohasem volt egyértelmű – felelte Victor; megkönnyebbülve, hogy nem a dolog etikai részéről kell beszélnie. – Van ugyan egy értelmező megjegyzés a szövetségi törvénytárban, amely tiltja az ilyen jellegű kísérleteket, ám ez csak azokra az intézményekre vonatkozik, amelyek állami támogatásban részesülnek. Nem vonatkozik az olyan magánintézményekre, mint amilyen a Kiméra is. – Victor nem érvelt tovább. Tudta, hogy amit tett, arra nincs mentség. Nem beszéltek egy darabig, maid megint Victor szólalt meg: – Azért nem mondtam el neked mindezt már korábban is, mert nem akartam, hogy másképpen bánj Kivivel.
Marsha ránézett a férjére, figyelte arcán a szembejövő autók fényének villódzását. – Azért nem szóltál nekem, mert nagyon jól tudtad, hogy milyen szörnyű bűnt követtél el – mondta ki az igazat Marsha.
Amikor befordultak a Windsor utcába, Victor azt mondta: – Lehet, hogy igazad van. Azt hiszem, tényleg éreztem bűntudatot. Kivi születése előtt azt hittem, hogy ideg-összeroppanást kapok. S aztán később, amikor az IQ-ja visszaesett, újra csak az őrület szélén álltam. Csak az elmúlt öt év alatt sikerült valamennyire megnyugodnom.
– Akkor miért használtad fel újra a zigótákat? kérdezte Marsha.
– Mert addig a kísérlet már rendkívül sikeresnek látszott – felelte Victor. – És az a két család teljesen alkalmas volt arra, hogy kivételes képességű gyereket neveljen. De mégsem kellett volna megtennem. Most már tudom.
– Ezt komolyan gondolod? – kérdezte Marsha.
– Az isten szerelmére, hat persze.
Amikor ráhajtottak a kocsifeljáróra, Marsha – azóta, hogy Victor megmutatta neki a patkányokat – most először érezte azt, hogy egyszer talán mégis meg tud neki bocsátani. Talán; ha Kivivel tényleg nincs semmi baj, ha aggodalmai a gyerek fejlődését illetően alaptalannak bizonyulnak, akkor talán újra élhetnek úgy, mint egy igazi család. Rengeteg “ha". Marsha lehunyta a szemét és imádkozni kezdett. Egy gyereket már elveszített; most arra kérte Istent, kímélje meg a másikat. Nem tudott volna elviselni egy újabb veszteséget.
A lámpa még mindig égett Kivi szobájában. Minden este sokáig fent volt; vagy olvasott, vagy tanult. Bármilyen zárkózott is, azért alapjában véve jó gyerek.
Victor megnyomta a távirányító gombját, hogy kinyithassa a garázsajtót. Amikor az autó megállt, Marsha kipattant belőle; mihamarabb meg akart bizonyosodni arról, hogy Kivi jól van. Meg sem várva Victort, a hátsó bejárathoz sietett, hogy kulcsával kinyissa az ajtót. Ám amikor lenyomta a kilincset, az ajtó nem engedett. Victor is odaért mögé, és most ő próbálkozott.
– Rá van tolva a retesz – mondta Victor.
– Biztosan Kivi tolta rá, miután elmentünk. – Felemelte az öklét, és megverte az ajtót. Visszhangzóit a garázs, ám Kivitől nem jött rá semmi válasz. – Mit gondolsz, nem esett valami baja? – kérdezte Marsha.
– Dehogy – felelte Victor. – Nem is hallhatja a kopogtatásodat, hacsak nincs a nappaliban. Gyere. Menjünk előre.
Victor ment elöl, át a garázson, majd megkerülték a házat. Elfordította a kulcsot. Ám ez az ajtó is el volt reteszelve. Csöngetett. Még mindig semmi válasz. Újra megnyomta a csengőt, de már rá is átragadt Marsha aggodalma. Amikor már éppen azon voltak, hogy másik ajtóval próbálkoznak, hallották, hogy Kivi azt kérdezi, ki van ott.
Mihelyt feltárult a bejárati ajtó, Marsha megpróbálta átölelni Kivit, a gyerek azonban kitért az ölelés elől. – Hol voltatok? – támadt rájuk.
– Csak a laborban – felelte Marsha. Nem vallott Kivire, hogy egyáltalán érzékelje, hogy a szülei nincsenek körülötte. Olyan jól elvolt mindig magában.
Kivi Victorra nézett. – Valaki telefonált. Azt az üzenetet hagyta: mondjam meg neked, hogy keserves dolgok várnak rád, ha nem gondolod meg magad és nem viselkedsz ésszerűen.
– Ki volt az? – kérdezte Victor.
– Nem mondta meg a nevét – felelte Kivi.
– Férfi volt vagy nő? – kérdezte Victor.
– Nem tudom megmondani – felelte Kivi. – Bárki volt is, nem a kagylóba beszélt, vagy legalábbis úgy hangzott.
Marsha a férjéről a fiára nézve megkérdezte: – Victor, mi ez az egész?
– Intézeti dolgok – felelte. – Aggodalomra semmi ok.
Marsha Kivihez fordult, – Rád ijesztett a telefonáló? Észrevettük, hogy minden ajtó be van reteszelve.
– Egy kicsit – vallotta be Kivi. – De aztán rájöttem, hogy nem hagyták volna ezt az üzenetet, ha ide akartak volna jönni.
– Azt hiszem, igazad van – mondta Marsha. Kivinek remek helyzetfelismerő képessége volt. – Miért nem megyünk ki a konyhába? Jót tenne egy kis gyógytea.
– Nekem nem, kösz – mondta Kivi. Elindult, hogy fölmenjen a lépcsőn.
– Fiam – szólt utána Victor.
Kivi habozva megállt az első lépcsőfokon.
– Csak azt akarom mondani, hogy holnap elmegyünk a bostoni gyermekkórházba. Szeretném, ha kivizsgálnának.
– Semmi szükség a vizsgálatokra – ellenkezett Kivi. – Utálom a kórházakat.
– Megértem az érzéseidet – mondta Viktor – Mindennek ellenére ki fognak vizsgálni; akárcsak engem meg anyádat.
Kivi Marshára nézett, aki a legszívesebben magához ölelte volna, hogy lássa, vagy érezze: nincs se fejfájása, se más tünete. De nem mozdult, félt a saját fiától.
– Nincs nekem semmi bajom – fújta a magáét Kivi.
– A kérdés le van zárva – jelentette ki Victor. – Vitának nincs helye.
Angyalajkát összeszorítva, Kivi dühödten nézett az apjára, majd sarkon fordult és eltűnt a lépcsőn.
A konyhában Marsha feltette a teáskannát. Tudta: napokba telik, míg tisztába jön az érzelmeivel és fel tudja dolgozni magában mindazt, amit ma este hallott. Tizenhat évi házasság, után azon tűnődött, egyáltalán ismeri-e a férjét.

A szél havat korbácsolt az ablakokra; az ablakszárnyak megreszkettek a keretükben. Marsha a másik oldalára fordult, és ránézett a digitális rádiós ébresztő számlapjára. Fél egy volt már, de az álom messze elkerülte. Hallotta a mellette alvó Victor szabályos lélegzését.
Kidugta a lábát a takaró alól, és a papucsa után tapogatódzott. Felkelt, elvette a sarokban álló székről a pongyoláját, belebújt, kinyitotta az ajtót és kilépett a folyosóra.
Hirtelen széllökés rázta meg a házat, felnyögtek az öreg gerendák. Arra gondolt, hogy lemegy a dolgozószobába, ehelyett azonban továbbment a hosszú folyosón Kivi szobája felé. Kinyitotta az ajtót. Kivi résnyire nyitva hagyta az ablakot, a havas szélben lebegtek a csipkefüggöny szárnyai. Marsha besurrant a szobába és halkan becsukta az ablakot.
Lenézett alvó fiára. Szőke fürtjeivel és élénk arcszínével még mindig igazi kis angyalnak tetszett. Vissza kellett tartania magát, hogy ne érintse meg. Olyan erős volt a gyerekben az idegenkedés a gyöngédség minden formája ellen, hogy Marshának időnként még azt is nagyon nehéz volt elképzelnie, hogy ő meg David egyáltalán testvérek voltak. Az asszony eltöprengett azon, hogy vajon az öleléstől és az összebújástól való viszolygása összefüggésben van-e a Victor által beinjekciózott idegen génnel. Valószínűleg sohasem tudja meg. Azt viszont tisztán látta, hogy korábbi aggodalmának reális alapja volt.
Marsha elvette a ruhákat a Kivi ágya mellett álló székről és leült. A fiú hihetetlenül jó kisbaba volt. Csak ritkán sírt és majdnem, minden éjszakát végigaludt. Anyja legnagyobb meglepetésére már néhány hónapos korában járni kezdett.
Marsha most rájött, hogy korábban azért nem kérdőjelezte meg Kivi rendkívüli teljesítményeit, mert annyira elragadtatta őt, annyira büszke volt valamennyire. És mert sohasem gyanakodott semmiféle mesterséges beavatkozásra. Most azonban ráeszmélt, hogy milyen naiv is volt akkor. Kivi ragyogó képességei még egy zseni színvonalát is meghaladták. Visszagondolt arra, amikor egyszer egy francia kutató érkezett hat hónapra a Kimérába a feleségével együtt; éppen akkor, amikor még Kivi hároméves volt. Michelle-t, a lányukat beadták az óvodába. A kislány ötéves volt és egy hét múlva már tudott jó néhány angol mondatot. De ami igazán elképesztő volt: az, hogy Kivi ugyanennyi idő alatt csaknem folyékonyán beszélt franciául.
S aztán eljött Kivi harmadik születésnapja. Hogy megünnepeljék, Marsha kitalálta: meglepetésként születésnapi zsúrt rendez, és meghívta Kivi legtöbb óvodástársát. Amikor szombaton Kivi lejött ebédelni, azt látta, hogy a nappali anyukáktól és gyerekektől nyüzsög, akik kórusban kiáltják, hogy “Boldog születésnapot!" A produkció nem aratott sikert. Kivi félrehúzta az anyját és megkérdezte tőle? – Miért hívtad ide ezeket a kölyköket? Éppen elég, hogy nap mint nap el kell viselnem őket! Gyűlölöm valamennyit! Az idegeimre mennek!
Marsha teljesen elképedt, de aztán azzal vigasztalta magát, hogy a fia sokkal értelmesebb társainál, és ha erőlteti, hogy köztük legyen, az büntetés a számára. Kivi már hároméves korában is sokkal jobban kedvelte a felnőttek társaságát.
Kivi most váratlanul a másik oldalára fordult, motyogott valamit álmában, s ezzel visszahozta
Marshát a jelenbe; vissza a gondokhoz, bajokhoz, amelyeket szeretett volna elfelejteni. Olyan gyönyörű kisfiú. A szendergő, ártatlan arc láttán még nehezebb volt elhinni a laborban megismert szörnyű igazságot. Marsha úgy érezte, hogy most már legalább azt érti, miért olyan hideg és érzelem nélküli a fia. Lehet, hogy emiatt talált Marsha olyan sok személyiségzavarra utaló közös jegyet közte és Jasper Lewis között. Szomorúan állapította meg, legalább amiatt nem kell már szemrehányást tennie magának, hogy nem maradt otthon Kivivel, amikor az még kisbaba volt. És ha már Victor annyira ragaszkodik egy alapos idegorvosi kivizsgáláshoz, akkor – határozta el Marsha – ő pedig elvégeztet Kivivel egy sor pszichológiai tesztet. Ártani nem árthat

6.

Kedd reggel

Két kocsival mentek Bostonba, mivel Victor onnan egyenesen vissza akart menni a Kimérába. Kivi úgy döntött, hogy az anyjával utazik.
Maga az utazás eseménytelen volt. Marsha beszélgetni szeretett volna Kivivel, ám a fiú minden kérdésére csak kurta igennel vagy nemmel felelgetett. Így végül is feladta, s csak akkor szólalt meg újra, amikor már csak néhány percnyire voltak a kórháztól.
– Nem fájt a fejed mostanában? – kérdezte, megtörve a hosszú csöndet.
– Nem – felelte Kivi. – Mondtam már, hogy jól vagyok. Mi ez a hirtelen támadt izgalom az egészségem miatt?
– Apád ötlete – felelte Marsha. Semmi jobb magyarázatot sem tudott kitalálni az igazság helyett. – Megelőző gyógymód, ahogy ő mondja.
– Szerintem csak az időt vesztegetjük vele – mondta Kivi.
– Semmi változást sem észleltél az emlékezőtehetségedben? – kérdezte most Marsha.
– Mondom, hogy nem – pattogott Kivi. – Teljesen jól vagyok.
– Jól van, Kivi – mondta Marsha. – Nem kell mindjárt dühbe gurulni. Örülünk, hogy egészséges vagy és azt szeretnénk, ha az is maradnál. – Elgondolkodott azon, vajon mit gondolna a gyerek, ha megmondanák neki, hogy ő egy kis szörny és hogy állati géneket ültettek be a kromoszómájába?
– Emlékszel még arra, amikor hároméves korodban egyszerre csak elfelejtettél olvasni? – kérdezte Marsha.
– Persze – felelte Kivi.
– Nem sokat beszélgettünk eddig erről az időszakról – jegyezte meg Marsha. Kivi elfordult Marshától és kibámult az ablakon.
– Nagyon elkeseredtél akkor? – kérdezte Marsha.
Kivi feléje fordult és azt mondta: – Mama, kérlek, ne játszd nekem itt a pszichológust. Hát persze, hogy bosszantott. Nagy csalódás volt, hogy már nem tudok olyan dolgokat csinálni, amiket korábban tudtam. De aztán újra megtanultam őket és most már minden rendben van.
– Ha majd egyszer mégis úgy érzed, hogy beszélni akarsz róla, nekem mindig elmondhatod – mondta Marsha. – Azért, mert eddig soha nem említettem a dolgot, még nem jelenti azt, hogy nem is érdekelt. Meg kell értened, hogy számomra is nagy megrázkódtatást jelentett. Halálra rémültem, amikor megbetegedtél. Mihelyt kiderült, hogy semmi bajod sincs, akkor azt hiszem, igyekeztem elfelejteni az egészet.
Kivi csak bólintott.
Dr. Clifford Ruddocknak, az idegosztály főorvosának előszobájában találkoztak. Victor tizenöt perccel előbb érkezett. Amikor Kivi leült egy újsággal a kezében. Victor félrehívta Marshát. – Mihelyt megérkeztem, rögtön beszéltem dr. Ruddockkal. Hajlandó összehasonlítani Kivi mostani idegrendszeri állapotát a korábbi vizsgálati eredményekkel, amiket akkor csinált, amikor Kivi IQ-ja leesett. Egyébként nem nagyon érti, hogy miért hoztuk most ide a gyereket. Magától értetődően, semmit sem tud az ISF-génről és nem is áll szándékomban elmesélni neki.
– Világos – mondta Marsha.
Victor szúrós szemekkel nézett rá. – Remélem, hogy segítesz nekem.
– Többet is teszek, mint hogy segítek neked – mondta Marsha. – Mihelyt Kivi itt végzett, átviszem az irodámba és elvégeztetek vele egy sor pszichológiai tesztet is.
– Mi az istennek? – kérdezte Victor.
– Hogy ezt egyáltalában megkérdezted tőlem, az nyilvánvalóan azt jelenti, hogy nem tudnám neked elmagyarázni, miért!
Ekkor dr. Ruddock, egy magas, vékony, őszülő férfi még a vizsgálat megkezdése előtt behívta a család minden tagját egy rövid beszélgetésre. A gyerektől megkérdezte, hogy emlékszik-e még rá? Kivi az felelte, hogy igen, különösen a szagára.
Victor és Marsha idegesen elnevették magukat.
– Az arcszesz illatára – mondta Kivi. – Hermes borotvavizet használt akkor is.
Dr. Ruddock, aki egy kissé elképedt ettől a személyes megjegyzéstől, mindenkit bemutatott dr. Chris Stevensnek, a gyermek-ideggyógyászat új vezetőjének.
A vizsgálatokat dr. Stevens végezte el. Tiszteletben tartva, hogy mindkét szülő orvos, dr. Stevens megengedte, hogy Victor és Marsha bent maradjanak a rendelőben. Ennél alaposabb neurológiai vizsgálatot egyikük sem látott még. Egy óra alatt Kivi idegrendszerének csaknem valamennyi rezzenését kiértékelték és teljesen kielégítőnek találták.
Ekkor Stevens hozzálátott a laborvizsgálatokhoz. Vért vett a rutinvizsgálatokhoz, Victor pár kémcsövet be jegelt és félretett, hogy magává! vigye a Kimérába. Ezután hátravolt még a pozitronemissziós tomográfia és a mágneses magrezonancia-vizsgálat.
A PET tomográfia esetében Kivi karjába olyan ártalmatlan radioaktív anyagot fecskendeztek be, amelyik pozitronokat sugároz, ezalatt a fejét elhelyezték egy hatalmas fánk formájú készülékbe. Kivi agyában a pozitronok összeütköztek az elektronokkal és minden ütközésnél két-két gammasugár alakjában energiát szabadítottak fel. A PET leolvasója rögzítette a gammasugarakat, majd egy számítógép nyomon követte a sugárzás folyamatát és kivetítette a képet.
A mágneses magrezonancia-vizsgálat alkalmával Kivit betették egy körülbelül egy méter nyolcvan centiméter hosszú hengerbe, amelyet hatalmas, folyékony héliummal szuperhűtött mágnesek fogtak körül. Az így létrehozott mágneses erőtér hatvanezerszer erősebb volt, mint a föld mágneses erőtere, s mint ilyen, a Kivi testében lévő vízmolekulák hidrogénatomjának magjait átrendezte. Amikor egy bizonyos frekvenciájú rádióhullám szétlökte ezeket a nukleuszokat, azok visszapattantak és saját, gyönge rádiójeleket adtak le, amelyeket egy rádiószenzor rögzített, továbbította a számítógépnek, amely kirajzolta a képet.
Amikor minden vizsgálattal megvoltak, dr. Ruddock behívta Victort és Marshát az irodájába. Kivit a váróban hagyták. Victor meglehetősen ideges volt, keresztbe vetette, majd letette a földre a lábát, kezével folyton a hajába túrt. A vizsgálatok során sem dr. Stevens, sem a technikus nem kommentálta a látottakat. A végére Victor csaknem megbénult már az izgalomtól.
– Nos – kezdte dr. Ruddock, ujjai között babrálva a leletekkel és felvételekkel – még nincs itt minden eredmény, legelőször is a vérvizsgálatok eredményei, azonban van néhány pozitív lelet.
Marsha szíve nagyot dobbant.
– Mind a tomográfia, mind a magrezonanciavizsgálat eredménye abnormális – magyarázta dr. Ruddock. Bal kezével felemelte a színes PET képet. Jobb kezében egy Mont Blanc tollat tartott. Óvatosan rámutatva a különböző területekre, azt mondta: – Az agyféltekékben a glukózfelvétel igen magas szintűnek látszik. – Letette a képet és felvett egy másik színes fotót. – Ezen az MMR képen tisztán kivehetők az agykamrák.
Marsha kalapáló szívvel hajolt előre, hogy jobban lásson.
– Ebből is kitűnik – folytatta dr. Ruddock –, hogy ezek az agykamrák jelentősen kisebbek a normálisnál.
– És ez mit jelent? – kérdezte Marsha bizonytalanul.
Dr. Ruddock vállat vont. – Valószínűleg semmit. A gyerek neurológiai vizsgálati eredménye dr. Stevens szerint teljesen normális. Ami pedig ezeket a leleteket illeti, bár tagadhatatlanul érdekesek, mégsem hiszem, hogy különösebb hatásuk lenne az agy működésére. Az egyetlen dolog, amire gondolni tudok: ha ez az agy ilyen mennyiségű cukrot vesz fel, akkor tanácsosnak látszik édességgel tömni a gyereket, valahányszor csak az agyát dolgoztatja. – Dr. Ruddock szívből felkacagott saját jópofaságán.
Victor és Marsha egy percig még kábultan ültek, próbálták megemészteni, hogy a várt rossz hírek helyett végül is jót hallottak. Victor szedte össze elsőnek magát. – Természetesen megfogadjuk a tanácsát – mondta nevetve. – Bármilyen édesség megteszi, vagy csak egy meghatározott fajta?
Dr. Ruddock újra elnevette magát, tetszett neki, hogy ilyen jól fogadják a humorát. – A Toblerone felel meg leginkább az általam javasolt terápiának!
Marsha köszönetet mondott az orvosnak és kiszaladt az ajtón. Élve az alkalommal, hogy Kivit készületlenül éri, Marsha szorosan magához ölelte a fiút, mielőtt még a gyerek kitérhetett volna előle. – Minden rendben van – súgta a fülébe. – Semmi bajod.
Kivi kivonta magát az anyja öleléséből. – Tudtam, hogy nincs semmi bajom, még mielőtt idejöttünk volna. Akkor most már mehetünk?
Victor megérintette Marsha vállát. – Van még Itt valami dolgom, innen pedig a laborba megyek. Otthon majd találkozunk, jó? – kérdezte Victor.
– Valami finomat csinálok vacsorára – mondta Marsha és újra Kivihez fordult. – Mehetünk, de te, fiatalember, még nem végeztél. Az irodámba megyünk. Van néhány tesztem a számodra.
– De anya! – nyafogott Kivi.
Marsha elmosolyodott. Most pont olyan volt, mint akármelyik tízéves.
– Vidítsd fel anyádat – szólt oda neki Victor. – Később majd találkozunk. –Odanyomott egy puszit Marsha arcára és beleborzolt Kivi hajába.

Victor a rendelőből átment a kórházi részlegbe, majd felliftezett a patológiára. Megtalálta dr. Burghofen irodáját. A férfi titkárnőjének híre-hamva sem volt a környéken, így Victor odalépett az orvos irodájának ajtajához. Burghofen két mutatóujjával az írógépen pötyögtetett. Victor az ajtófélfán kopogtatott.
– Jöjjön be, jöjjön be! – intett Burghofen. Pár pillanatig még tovább pötyögtette az írógépet, majd feladta. – Nem is tudom, miért csinálom ezt, hacsak azért nem, mert a titkárnőm minden második nap beteget jelent, nekem meg nincs szívem ahhoz, hogy kirúgjam. Az adminisztrálás lesz egyszer a halálom.
Victor elmosolyodott; majd emlékezni kell erre, amikor újra elege talál lenni a Kimérán belüli aktatologatásból, íme; az egyetemi munkának is megvannak a maga korlátai.
– Gondoltam, talán végeztek már a két kisgyerek boncolásával, tudja, akik agyvizenyőben haltak meg – szólt Victor.
Dr. Burghofen matatni kezdett a rendetlen íróasztalon. – Hol van hát az a blokk? – kérdezte színpadiasán. Ezután megpördült a székével, és a mögötte lévő polcon megtalálta azt, amit az asztalon keresett. – Lássuk csak – mondta és belelapozott. – Megvan! Maurice Hobbs és Mark Murray. Ők azok?
– Igen – mondta Victor.
– Dr. Shryack kapta meg őket. Valószínűleg éppen most csinálja.
– Nem baj, ha odamegyek? – kérdezte Victor.
– Ahogy gondolja – felelte és tovább keresgélt a mappában. – Hármas terem. – Majd amikor Victor már éppen elindult kifelé, még megkérdezte tőle: – Azt mondta, hogy maga is orvos, ugye? Victor bólintott.
– Érezze jól magát – mondta dr. Burghofen és visszafordult az írógépéhez.
A patológiai osztály is, akárcsak a kórház többi része, új volt, tele funkcionális, korszerű berendezésekkel. Minden csupa acél, üveg és csempe.
Á négy boncterem inkább műtőnek látszott. Most csak az egyikben dolgoztak, Victor egyenesen besétált. A boncasztal rozsdamentes acélból készült, csakúgy, mint a többi látható berendezési tárgy. Az asztal két oldalán álló két férfi egyszerre nézett fel, amikor Victor belépett. Előttük egy kisgyerek, teste felnyitva, mint egy kibelezett halé. Mögöttük hordágyon egy másik, letakart kis test.
Victor megborzongott. Régen volt már, hogy utoljára boncolást látott, elfeledkezett már arról, milyen felkavaró érzés. Különösen ha kisgyerekeket lát az ember.
– Segíthetünk valamiben? – kérdezte a jobb oldalon álló orvos. Úgy volt beöltözve, mint egy sebész, azzal a különbséggel, hogy gumikötény volt előtte.
– Dr. Frank vagyok – felelte Victor, miközben émelygéssel küszködött. A megrázó látvány mellett ott volt a rettenetes szag is, amit még a szoba modern légkondicionálása sem tudott közömbösíteni. – A Hobbs és a Murray gyerekek miatt jöttem. Dr. Burghofen küldött le.
– Onnan végignézheti, ha akarja – felelte a kórboncnok, szikéjével mutatva a helyet.
Victor bizonytalanul előrement. Közben megpróbált nem nézni az apró, kibelezett testre.
– Ön dr. Shryack? – kérdezte Victor.
– Én vagyok. – A kórboncnoknak kellemes, fiatalos hangja és élénk szeme volt. – Ő pedig Samuel Harkinson – mondta, bemutatva az asszisztensét. – A maga betegei voltak ezek a gyerekek?
– Nem, nem az enyémek – felelte Victor. – De rettenetesen foglalkoztat a halálukat kiváltó ok.
– Érezze csapattagnak magát – mondta dr. Shryack. – Nem mindennapi dolog. Jöjjön ide és nézze meg ezt az agyat.
Victor nyelt egy nagyot. A gyerek feje tetején egyik fülétől a másikig felvágták a bőrt és előrehúzták az arcára. A koponyát körben átfűrészelték és leemelték a koponyatetőt. Victor azon kapta magát, hogy a gyerek agyát nézi, amely kiduzzadt a koponya üregéből, s ettől a gyerek valami különös földönkívüli lénynek tetszett. Az agytekervények a felszínen ellapultak, jeléül, hogy korábban erős nyomással a koponyacsonthoz préselődtek.
– Ennél csúnyább agyvizenyőt életemben nem láttam még – mondta dr. Shryack. – Időtlen időkig tart, amíg az ember sértetlenül kiemeli az agyat. A másiknál félórámba tellett. – Odamutatott a letakart testre.
– Mire rájött, hogy hogyan csinálja – jegyezte meg Harkinson enyhe cockney akcentussal.
– Ahogy mondod, Sámuel.
Miközben Harkinson tartotta a fejet és oldalra nyomta a megduzzadt agyat, dr. Shryack be tudta nyomni a kését az agy és a koponyaalap közé, hogy haránt átvághassa a gerincagy csatlakozását.
Ekkor tompa, szakadó hangot hallatva az agy kiszabadult. Harkinson átvágta az agyidegeket, eközben dr. Shryack gyorsan felfogta az agyat és beletette a fej mellett álló mérleg serpenyőjébe. A mérleg nyelve hevesen jobbra-balra lengett, majd 1450 grammnál állapodott meg.
– Csaknem ötszáz grammal több, mint a normális – mondta dr. Shryack, miközben kesztyűs kezével kiemelte az agyat, odavitte a mosdóhoz, és a csapvíz alá tartotta. Leöblítette róla az alvadt vért, majd rátette egy szeletelő deszkára.
Dr. Shryack gyakorlott kezekkel figyelmesen kereste a szabad szemmel is érzékelhető esetleges kóros elváltozásokat. – A méretét leszámítva normálisnak látszik.
Kiválasztott egy metszőkést a fiókban lévők közül és másfél centiméter vastagságú szeleteket kezdett vágni. – Se vérzés, se tumor, se gyulladás. A mágneses magrezonancia-vizsgálat eredménye ezúttal pontos volt.
– Nem tudom, kérhetek-e egy szívességet – kérdezte Victor. – Elvihetnék egy mintát a saját laboromba további vizsgálódásra?
Dr. Shryack megvonta a vállát. – Elképzelhető, de semmiképpen sem szeretném, ha mások tudomására jutna. Nagy port verne fel, ha egyszer csak a Boston Globe-ban megjelenne, hogy agyszöveteket osztogatunk. Kíváncsi lennék, mennyivel kevesebb hozzátartozó járulna hozzá a boncolásokhoz?
– Egy lélek sem tudja meg.
– Az övéből akar mintát – ez azt hiszem, a Hobbs gyerek – vagy a másikéból? – kérdezte dr. Shryack.
– Mindkettőjükéből, ha lehetséges.
– Azt hiszem, végül is teljesen mindegy, hogy egy vagy két mintát adok – felelte dr. Shryaok.
– A belső szerveken megvizsgálta már a szabad szemmel is észlelhető elváltozásokat? – kérdezte Victor.
– Még nem – felelte Shryack. – Ez a következő lépés. Meg akarja nézni? Victor megvonta a vállát. – Ha már itt vagyok.

Visszafelé az úton Kivi még annyira se volt beszédes kedvében, mint reggel Bostonba menet. Szemmel láthatóan dühítette az egész helyzet; így Marsha azon töprengett, lesz-e a gyerekben annyi együttműködési készség, hogy a tesztelés megérje a fáradságot.
Az irodájával szemben állította le a kocsit, Bent a liftre vártak; csak az első emeletre kellett felmenniük, a lépcsőház ajtaja azonban belülről le volt zárva. – Tudom, hogy dühös vagy – mondta Marsha –, mégis ragaszkodom ahhoz, hogy ezeket a pszichológiai teszteket megcsináljuk, viszont ha te magad nem segítesz, akkor csak vesztegetjük mindenki idejét, a tiédet is, meg Jeanét is. Érthető, amit mondok?
– Tökéletesen – felelte Kivi csípősen, és az anyjára szegezte csillogó kék tekintetét.
– Úgy, tehát hajlandó vagy együttműködni? – kérdezte épp akkor, amikor kinyílt a liftajtó.
Kivi hidegen bólintott.
Jean kitörő örömmel fogadta őket. Rémes délelőttje volt, hogy átcsoportosítsa az időpontokat Marsha betegeivel, de végül is a tőle megszokott talpraesettségével mindet elintézte.
Nagyon megörült Kivinek, noha a gyerek csak mérsékelt lelkesedéssel üdvözölte, majd rögtön ezután elnézést kérve kisétált a mosdóba.
– Egy kicsit kijött a sodrából – magyarázta Marsha. Beszámolt Jeannek a neurológiai vizsgálatok eredményeiről és elmondta, azt szeretné, ha megcsinálnák Kivivel a szokásos tesztsorozatot.
– A mai nap nem a legjobb erre – mondta Jean. – Különösen így, hogy nem voltál itt egész délelőtt, a telefon meg szakadatlanul csörgött.
– Majd a diszpécserek felveszik a telefonokat – javasolta Marsha. – Nagyon fontos, hogy megcsináljuk ezeket a teszteket.
Jean bólintott és azonnal nekilátott, hogy előszedegesse a nyomtatványokat, és előkészítse a számítógépet az eredmények besorolásához és kiértékeléséhez.
Amikor Kivi visszajött a mosdóból, Jean azonnal leültette a billentyűzet mellé. Mivel a gyerek a legtöbb tesztet ismerte már, Jean megkérdezte tőle, hogy melyikkel akarja kezdeni.
– Kezdjük az intelligenciatesztekkel – mondta Kivi segítőkészen.
Az elkövetkező másfél órában Jean elvégeztette a WAIS–R intelligenciateszt-sorozatot, amely hat szóbeli és öt szerepjáték altesztből állt. Már ránézésre is tudta, hogy Kivi jól csinálja, de megközelítően sem olyan jól, mint hét évvel ezelőtt. Azt is észrevette, hogy Kivi habozik, mielőtt válaszolna a kérdésekre vagy eljátszana a feladatokat. Mintha száz százalékig biztosra akarna menni.
– Nagyon jó – dicsérte meg Jean, amikor végére értek a feladatoknak. – És most mit szólnál a személyiségtesztekhez?
– Az MMPI-hoz? – kérdezte Kivi. – Vagy az MCMI-hoz?
– Lenyűgöző – mondta Jean. – Úgy látom, egy kicsit utánaolvastál.
– Nem nehéz, ha az ember egyik szülője pszichológus – felelte Kivi.
– Megcsináljuk mind a kettőt, de kezdjük talán az MMPI-val – javasolta Jean. – Ehhez én már nem kellek. Mindegyiknél több megoldás közül lehet választani. Ha elakadsz, csak szólj ki nekem.
Jean magára hagyta Kivit a teszt-szobában és visszament a kinti íróasztalához. Felhívta a diszpécserszolgálatot és elkérte tőlük az üzeneteket. Elintézte azokat, amelyekhez Marsha nem kellett, a fennmaradókat pedig odaadta neki, amikor a betege már eltávozott.
– Hogy halad Kivi? – kérdezte Marsha.
– Ennél jobban már nem is mehetne – jelentette Jean.
– És hajlandó együttműködni? – kérdezte Marsha.
– Mint egy kezesbárány – felelte Jean. – Sőt, mintha még élvezné is.
Marsha hitetlenkedve rázta meg a fejét. – Miattad lehet. Mellettem rémes hangulata volt.
Jean bóknak vette. – Már túl van a WAIS–R-en, most az MMPI közepe felé járhat. Milyen teszteket akarsz még? A Rorschach-ot vagy a Tematikus Appercepció Tesztet vagy valami mást?
Marsha egy darabig elgondolkodva rágta a körmét. – Csináljuk meg most a TAT-ot és hagyjuk a Rorschach-ot. Azt bármikor máskor is megcsinálhatjuk.
– Örömmel megcsinálom mind a kettőt – mondta Jean.
– Csináljuk csak a TAT-ot – mondta Marsha, miközben felvette a következő beteg kartonját. – Kivi ugyan jó hangulatban van, de ne feszítsük túl a húrt. Azonkívül érdekes lehet majd összehasonlítani a TAT és a Rorschach eredményeket, ha nem egyazon napon vesszük fel azokat. – Behívta azt a beteget, akinek a kartonját a kezében tartotta, és eltűnt vele a rendelőben.
Miután Jean elvégzett annyi papírmunkát, amennyit csak tudott, visszament a teszt-szobába. Kivi teljesen elmerült a személyiségteszt kitöltésében.
– Van valami gond? – kérdezte Jean?
– Némelyik kérdés rémes – felelte Kivi nevetve. – Nincs rájuk megfelelő válasz.
– A feladat az, hogy kiválaszd a lehető legközelebb állót – felelte Jean.
– Tudom – felelte Kivi. – Éppen ezt csinálom.
Délben ebédszünetet tartottak és átsétáltak a kórház épületébe. A büfében ettek valamit. Marsha és Jean tonhalsalátás szendvicset választott, Kivi pedig hamburgert és turmixot kért. Marsha örömmel nyugtázta, hogy Kivi viselkedése tényleg megváltozott. Már-már kezdte azt hinni, hogy minden aggodalma alaptalan; a tesztek eredményeképpen minden bizonnyal egészséges pszichológiai portré fog kikerekedni. Majd belehalt, hogy már most megkérdezze Jeantól, mi derült ki idáig, de tudta, hogy Kivi előtt ezt nem teheti meg. Harminc perc múlva már mindannyian visszatértek a maguk dolgához.
Jean egy órával később újra átkapcsolta a telefont a diszpécserszolgálathoz, maga pedig visszatért a tesztszobába. Éppen becsukta maga mögött az ajtót, amikor Kivi megszólalt: – Tessék – mondta, kipipálva az utolsó mondatot. – Kész van.
– Nagyon jó – mondta lenyűgözve Jean. Kivi az ötszázötven kérdésre feleannyi idő alatt adta meg a válaszokat, mint az átlag. – Akarsz pihenni a következő teszt előtt? – kérdezte.
– Essünk inkább túl rajta – felelte Kivi.
Jean kilencven percen át TAT kártyákat mutogatott Kivinek. A kártyák fekete-fehér képei embereket ábrázoltak olyan körülmények között, amelyek mind valamilyen pszichikai reagálásra késztették a szemlélőt. Kivinek az volt a feladata, hogy értelmezze, szerinte mi történik a képeken, és hogy mit érezhetnek az érintettek. A mögöttes szándék az volt, ha Kivi használja a fantáziáját, elárulja érzelmeit, kapcsolat-mintáit, vágyait és konfliktusait.
A legtöbb beteggel nem volt könnyű a TAT tesztet elvégeztetni. Ám Kivi esetében Jean még élvezte is az egészet. A fiú könnyedén szolgált érdekes magyarázatokkal, reagálásai logikusak és normálisak voltak. A teszt végére Jean úgy érezte, hogy Kivi érzelmileg stabil, kiegyensúlyozott és kora érett.
Amikor Marsha végzett az utolsó betegével is, Jean bement az irodájába és odaadta neki a számítógépes adatokat. Az MMPI tesztet ugyan még át kell majd küldeni kiértékelésre egy nagyobb adatbázisú számítógépre, de azért az ő számítógépük is készített egy előértékelést.
Marsha belenézett a papírokba, miközben Jean beszámolt neki a saját pozitív klinikai tapasztalatairól. – Úgy érzem, Kivi mintagyerek. Tényleg nem értem, hogy tudtál miatta egy percig is aggódni.
– Ez mindenesetre megnyugtat – felelte Marsha, s az IQ eredményeket kezdte tanulmányozni. A végeredmény 128 pont. Ez csak két ponttal tért el attól az eredménytől, amit Marsha akkor kapott, amikor jó pár évvel ezelőtt utoljára csináltatta meg ezeket a teszteket Kivivel. Szóval Kivi IQ-ja mit sem változott; nagyszerű, stabil és egészséges eredmény, kétségtelenül messze az átlag fölött. Volt azonban itt egy olyan eltérés, amelyik nyugtalanította Marshát: az IQ teszt esetében 15 pont különbség volt a szóbeli és a szerepjátéktesztek között a szerepjáték javára, ami azt jelentette, hogy a nyelvtanulás terén kognitív problémák jelentkezhetnek. Figyelembe véve Kivi jártasságát a franciában, ennek így nem sok értelme volt.
– Ezt én is észrevettem – mondta Jean, amikor Marsha rákérdezett –, mivel azonban a végeredmény annyira jó, nem sok jelentőséget tulajdonítottam neki. Te mit gondolsz?
– Nem tudom – felelte Marsha. – De azt hiszem, hogy én még ilyen eredményt sohasem láttam. Üsse kő, nézzük az MMPI-t.
Marsha maga elé terítette a személyiség-kérdőív eredményeit. Az első rész az úgynevezett diagnosztikai érvényesség görbéje volt. Itt is azonnal megakadt a szeme valamin. Az F és K skálák megugrottak és elérték a normális felső határát. Marsha ezt is megmutatta Jeannek.
– Ezzel együtt még mindig a normális tartományban vannak – erősködött Jean.
– Ez igaz – mondta Marsha –, de ne feledd, hogy relatív. Mitől van az, hogy Kivi érvényességi görbéje kis híján abnormális?
– Gyorsan csinálta a tesztet – mondta – Jean. – Lehet, hogy nem figyelt annyira.
– Kivi sohasem figyelmetlen – mondta Marsha. – Hát nem tudom, mitől van ez, de menjünk tovább.
A teszt második része a klinikai görbe volt, Marsha látta, hogy ennél semmi sem csúszott át az abnormális tartományba. Annak meg különösen örült, hogy a négyes és nyolcas görbe jóval belül volt a normális határokon. Ez a két skála jelezte a pszichopatikus elhajlást és a skizofrén magatartást. Marsha megkönnyebbülten sóhajtott fel, hiszen az orvosi gyakorlatban legtöbbször ezekkel van a baj, Kivit ismerve attól tartolt, hogy ezek a görbék ugranak meg.
Marsha ekkor vette észre, hogy a hármas skála viszont a normális mérték felső határán van. Ez azt jelenti, hogy Kivi hajlamos a hisztériára, állandó törődést és figyelmet igényel. Ez aztán végképp nem vágott egybe Marsha tapasztalataival.
– Tényleg az volt a benyomásod, hogy Kivi komolyan csinálja ezeket a teszteket? – kérdezte Marsha Jeantől.
– Tényleg – felelte Jean.
– Azt hiszem, elégedett kell hogy legyek ezekkel az eredményekkel – mondta Marsha, miközben összeszedegette a papírokat és a köteg szélét odaütögette az asztalhoz.
– Én is azt hiszem – mondta bátorítóan Jean.
Marsha összekapcsolta, majd az irattáskájába tette a papírokat. – De azért a Wechsler és az MMPI is eltérnek egy kicsit a normálistól. Illetve talán pontosabb az a megfogalmazás, hogy az eredmény váratlan. Apropó; a TAT-ban hogyan reagált Kivi arra a képre, ahol egy férfi felemelt kézzel áll egy gyerek előtt?
– Kivi azt mondta, hogy kiselőadást tart.
– A férfi vagy a gyerek? – kérdezte Marsha nevetve.
– Hát persze, hogy a férfi.
– Semmi erőszak? – kérdezte Marsha.
– Semmi.
– És miért emeli fel a férfi a karját?
– Mert teniszről beszél és azt mutatja a fiúnak, hogyan kell szerválni – felelte Jean.
– Teniszről? Kivi még sohasem teniszezett.

Amikor Victor behajtott a Kiméra területére, látta, hogy a tegnap éjszakai hóból már semmi sem maradt. Még mindig felhős volt ugyan az ég, a hőmérséklet viszont már plusz 4 fok fölé emelkedett.
A kocsiját a szokásos helyen állította le, ám ahelyett, hogy egyenesen az irodaépület felé indult volna, kivette a kocsi első üléséről a barna papírzacskót és a laborba ment.
– Van egy kis külön postamunkám a maga számára – szólt oda Robert Grimesnek, a főlabortechnikusnak.
Robert rettenetesen sovány, komoly férfi volt, inggallérja mindig legalább egy számmal nagyobb volt a szükségesnél, kihangsúlyozva ezzel is a soványságát. A szemei kissé kidülledtek, mintha állandóan meglepődne valamin.
Victor elővette a lejegelt fiolákat, amelyekben Kivi vérmintája volt, és a halott gyerekek agymintáit tartalmazó üvegecskéket. – Szeretném, ha ezekben megvizsgálná a kromoszómákat.
Robert felvette a fiolákat, felrázta bennük a vért, majd szemügyre vette az agyszövetmintákat. – Hagyjam a többit és ennek lássak neki?
– Ahogy mondja – felelte Victor. – És szeretném, ha minél előbb elkészülne vele. És még azt is kérem, hogy végezzen sima idegfestést az agyszeleteken.
– De így félre kell tennem a méháttétel-vizsgálatot – mondta Robert.
– Engedélyezem.
Miután kijött a laborból, Victor bement a szomszédos épületbe. Itt volt a számítógépközpont. A belső udvar geometriai középpontjában állt az épület. Ideális elhelyezés, hiszen így innen minden részleget könnyen el lehetett érni. A főiroda az alsó emeleten helyezkedett el, Victor gond nélkül megtalálta Louis Kaspwiczet. Az egyik hardverrel volt valami probléma, Louis épp néhány szerelőt igazított el, akik úgy hajoltak egy súlyos, nyitott gép fölé, mintha operációra készülnének.
– Van valami híre a számomra? – kérdezte Victor.
Louis bólintott, odaszólt a szerelőknek, hogy folytassák a keresést, ő maga pedig az irodájába vezette Victort, ahol elővett egy kapcsos dossziét, amelyben a számítógépek munkanaplóit tartotta. – Kiderítettem, hogy miért nem tudja lehívni az adatállományait a saját terminálján – mondta Louis. Belelapozott az anyagba.
– Miért? – kérdezte Victor, miközben Louis folytatta a keresgélést a dossziéban.
Mivel nem találta, amit keresett, fölegyenesedett és körülnézett az irodában. – Ah – mondta, amikor észrevette az íróasztalon heverő papírt, odament és felkapta.
– Azért nem tudta lehívni a Hobbs és a Murray gyerekek adatállományait, mert november 18-án azokat törölték – mondta és Victor orra alá tartotta a papírlapot.
– Törölték?
– Attól félek, hogy igen – felelte Louis. – Ez itt a november 18-i számítógépnapló, és ebből egyértelműen kiderül, hogy az adatállományokat törölték.
– Hát ez különös – mondta Victor. – Gondolom, azt nem tudja megmondani, hogy ki törölte, vagy igen?
– De meg tudom mondani. Ha megnézem a használó kódjelét.
– És megnézte?
– Igen – felelte Louis.
– Na és, ki volt az? – kérdezte ingerülten Victor. Úgy látszott, mintha Louis szándékosan halogatná a választ.
Louis Victorra nézett, majd elfordította a tekintetét. – Ön, dr. Frank.
– Én? – kérdezte Victor meglepetten. Erre aztán végképp nem számított. Arra emlékezett, hogy valóban fontolgatta, talán már az idejét is eltervezte annak, hogy mikor törli ki az adatállományokat, de hogy ezt meg is tette volna, arra egyáltalán nem emlékezett.
– Sajnálom – mondta Louis, egyik lábáról a másikra állva. Látnivalóan kényelmetlenül érezte magát.
– Nincs semmi baj – nyugtatta Victor zavartan. – Köszönöm, hogy megnézte nekem.
– Nagyon szívesen.
Victor a kapott információtól teljesen összekavarodva hagyta el a számítógépközpontot. Igaz ugyan, hogy az utóbbi időben valahogy feledékennyé vált, de vajon lehetséges, hogy tényleg kitörli a saját adatállományait és közben megfeledkezik róla? Vagy véletlenül történt volna? Azon töprengett, hogy mit is csinált november 18-án. Visszament az irodaházba és lassan felballagott a hátsó lépcsőn. Amikor a második emeleti folyosón az irodája ajtaja felé sétált, úgy döntött, hogy ellenőrzi a naptárát. Levette a kabátját, felakasztotta, aztán kiment, hogy szóljon Colleennek.
– Annyira megijesztett, dr. Frank – kiáltott fel a nő, amikor Victor megérintette a vállát. Éppen elmélyülten gépelt a diktafon fülhallgatójával a fején.
– Fogalmam se volt róla, hogy már itt van.
Victor elnézést kért, mondván, hogy a hátsó ajtón jött be.
– Mire jutottak a kórházban? – kérdezte Colleen. Victor kora reggel hívta fel, hogy közölje vele, miért nem jön be délelőtt. – Istenkém, remélem, hogy Kivi teljesen jól van.
– Jól, igen – felelte Victor mosolyogva. – Minden lelete normális. De természetesen várjuk még a vérvizsgálatok eredményeit. Bizonyos vagyok benne, hogy azok is jók lesznek.
– Hála istennek – mondta Colleen. – Megijesztett reggel, amikor felhívott, az idegorvosi kivizsgálás nagyon is komolyan hangzott.
– Engem is nyugtalanított kissé a dolog – ismerte be Victor.
– Gondolom, szeretné látni a telefonüzeneteket
– mondta Colleen, miközben bekukucskált az amúgy rendben tartott íróasztalon néhány irat alá. – Egy egész tonnányi van belőlük itt valahol.
– Az üzenetek ráérnek még – mondta Victor. – Előbányászná nekem inkább az 1988-as naptárát? Különösen a november 18-a érdekel.
– Hogyne – felelte Colleen. Kiszabadította magát a diktafonból és odament az iratszekrényhez.
Victor visszament az irodájába. Amíg várt, eszébe jutott az a nyugtalanító telefon, amit sajnos Kivi vett fel, és eltöprengett azon, hogy mit is kezdjen vele. Kénytelen-kelletlen bevallotta magának, hogy nem nagyon tud mit csinálni. Hiába is kérdezi meg azoktól, akikkel hajba kapott, nyilván mindannyian letagadják majd.
Colleen jött be az irodába, kezében a november 18-ánál kinyitott naptár, és odatartotta Victor orra alá. Sűrű nap volt. De semmi olyasmi nem történt, aminek bármi köze is lehetett volna a hiányzó adatállományokhoz. A legutolsó bejegyzés arról tanúskodott, hogy Victor bevitte Marshát vacsorázni Bostonba, az Another Season étterembe, onnan pedig elmentek a Bostoni Szimfonikusok koncertjére.

Marsha levette a köntösét és bebújt a kellemesen meleg ágyba. Visszavette a hőfokot az elektromos takarón. Victor, amennyire csak tudott, odébb húzódott a hőforrás elől. A saját felén ő maga sohasem használta az elektromos takarót. Már több mint fél órája ágyban volt, és egy szakfolyóiratot olvasgatott.
Marsha megfordult és Victor profilját kezdte tanulmányozni. Marsha úgy ismerte az orr éles vonalát, a kissé beesett arcot és a keskeny ajkakat, mint a saját arcát. Most mégis idegennek látta. Még mindig nem tudta túltenni magát azon, amit Victor művelt Kivivel; a hitetlenkedés, a düh és a félelem között ingadozott, de mindig a félelem maradt a legerősebb.
– Gondolod, hogy ezek a vizsgálati eredmények tényleg azt jelentik, hogy Kivi teljesen rendben van? – kérdezte.
– Engem meggyőztek – felelte Victor anélkül, hogy felnézett volna az újságból. – És dr. Ruddock irodájában te magad is nagyon megörültél nekik.
Marsha a hátára fordult. – Az csak a hirtelen megkönnyebbüléstől volt, attól, hogy nincs semmi komoly baja, agydaganat vagy ilyesmi. – Odanézett Victorra. – Viszont még mindig nincs semmi magyarázat arra, hogy mitől zuhant le olyan hirtelen az IQ-ja.
– De hisz ez hat és fél évvel ezelőtt történt!
– Én mégis félek attól, hogy újra megismétlődhet.
– Ahogy gondolod – mondta Victor.
– Victor! – kiáltott rá Marsha. – Nem tudnád félretenni egy percre, hogy beszélgess velem?
Victor hagyta, hogy a nyitott újság lehulljon a földre és azt mondta. – Tessék, beszélgetek veled.
– Köszönöm – szólt Marsha. – Természetesen örülök, hogy Kivi leletei normálisak. De a pszichológiai eredményei nem voltak azok. Az eredmények váratlanok és egy kissé ellentmondásosak. – Marsha elmagyarázta Victornak, mit talált és azzal fejezte be, hogy milyen magas pontszámot ért el a hisztéria skálán.
– Kivi egyáltalán nem érzelmi beállítottságú – jegyezte meg Victor.
– Pontosan erről van szó – felelte Marsha.
– Nekem úgy tűnik, hogy ezek az eredmények sokkal többet mondanak magukról a pszichológiai tesztekről, mint bármi más. Valószínűleg pontatlanok.
– Éppen ellenkezőleg – jegyezte meg Marsha. – Ezek a tesztek nagyon is megbízhatóak. Éppen ezért nem tudom, hogy mit kezdjek ezekkel az eredményekkel. És az a baj, hogy csak fokozzák a nyugtalanságomat. Nem tehetek róla, de úgy érzem, hogy valami borzalmas dolog fog történni.
– Ide figyelj – mondta Victor. – Hoztam Kivi vérmintájából valamennyit a laborba. Izoláltatom a hatos kromoszómát. És ha semmi változást sem tapasztalok, akkor teljesen megnyugodhatok. És te is. – Kinyúlt, mintha meg akarná simogatni az asszony combját, Marsha azonban arrébb húzta a lábát. Victor karja az ágyra hanyatlott. – Ha Kivivel mégis vannak apróbb pszichológiai természetű problémák, az más, akkor alávetjük valamilyen terápiának, rendben? – Szerette volna tovább nyugtatni az asszonyt, de már semmi más nem jutott az eszébe. Arról szó sem lehetett, hogy beszámoljon neki a hiányzó adatállományokról.
Marsha mély lélegzetet vett. – Jól van – mondta. – Megpróbálok lazítani. De ugye rögtön szólsz nekem, ha már láttad a DNS-leletet?
– Természetesen – felelte Victor. Rámosolygott az asszonyra, Marshának is sikerült halványan elmosolyodnia.
Victor felvette az újságot és olvasni próbált. De nem tudott, mert egyre csak a hiányzó adatállományok jártak a fejében. Újra végiggondolta, vajon tényleg kitörölhette-e? Lehetséges. Mivel keresztreferencia nem volt köztük, így valószínűtlen, hogy bárki más ki tudta volna törölni mind a hármat.
– Kiderítetted már, mi okozta azoknak a szegény gyerekeknek a halálát? – kérdezte Marsha.
Victor hagyta, hogy az újság ismét lecsússzon a földre. – Még nem. A boncolás még nem volt teljes. A mikroszkópos vizsgálatokat még nem végezték el,
– Lehetett szarkóma? – kérdezte idegesen Marsha, mert eszébe jutott az a nap, amikor David megbetegedett. Ez is egy olyan dátum volt, amit Marsha soha nem fog elfelejteni: 1984. június 17. David tízéves volt, Kivi öt. Néhány hét eltelt már a szünidőből, és Janice azt tervezte, hogy leviszi a gyerekeket a tengerpartra, Castle-ba.
Marsha a dolgozószobájában volt éppen, az irodai dolgait készítette össze másnapra, amikor David jelent meg az ajtóban, sovány karjai ernyedten lógtak az oldalán.
– Mami, valami nincs rendben nálam – szólt.
Marsha nem nézett fel azonnal. Egy dossziét keresett éppen, amit előző nap hozott haza az irodából.
– Na és mi a baj? – kérdezte, kihúzva az egyik, becsukva a másik fiókot. David ágynak dőlt két napja, panaszkodott, hogy fáj a hasa, de a Pepto-Bismoltól helyrejött.
– Olyan furcsán nézek ki – mondta David.
– Én úgy vélem, hogy jóképű kisfiú vagy – mondta Marsha és tovább keresgélt, most már az íróasztal mögötti beépített polcon.
– Sárgulok – mondta David.
Marsha abbahagyta, amit csinált és a fia felé fordult, aki odarohant hozzá, és az arcát a mellébe fúrta. Cicás kisgyerek volt.
– Miből gondolod, hogy sárgulsz? – kérdezte tőle, s most először hasított bele a félelem. – Mutasd az arcod – szólt és gyengéden megpróbálta eltolni magától a kisfiút. Bízott benne, hogy a gyerek téved és hogy valami ostoba magyarázata lesz annak, amit David látni vélt.
David nem hagyta magát eltolni. – A szemem – mondta tompán még mindig Marshához simulva. – Meg a nyelvem.
– A nyelved könnyen megsárgulhat egy citromos cukorkától is – vigasztalta Marsha. – Gyere hát, mutasd.
A dolgozószobában kevés volt a fény, így Marsha kivezette Davidot a hallba, ahol az ablakon át beáramló fényben megnézte David szemét. Marshának elállt a lélegzete. Semmi kétség. A gyerek súlyosan besárgult.
Még aznap a komputer-tomográfia diffúz májtumort állapított meg. A szarkómának egy rettenetesen agresszív fajtája volt, a diagnózis elkészítése után néhány nap alatt teljesen elpusztította a gyerek máját.
– Egyik gyereknél sem fedezhető fel szarkóma – mondta Victor, kiszakítva Marshát az emlékezésből. Szabad szemmel semmiféle rosszindulatú daganatra utaló jel nem észlelhető.
Marsha megpróbálta elhessegetni magától a visszajáró képet, David besárgult szemeit, ahogy egyre csak őt nézik beesett arcának mélyéből. Még a bőre is megsárgult rövid idő alatt. Megköszörülte a torkát. – Szerinted mekkora az esélye annak, hogy az általad beültetett idegen gén okozta a gyerekek halálát?
Victor nem válaszolt azonnal. – Szeretném azt hinni, hogy annak ehhez semmi köze. Végtére is, abból a sok száz állatból, amelyekkel kísérleteztem, egyik se betegedett meg.
– De azért nem lehetsz biztos benne, igaz? – kérdezte Marsha.
– Nem lehetek biztos benne – ismerte be Victor.
– És mi van a másik öt zigótával? – kérdezte Marsha.
– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Victor. – A hűtőben vannak.
– Érintetlenek, vagy azokat is mutánsokká változtattad? – kérdezte Marsha.
– Mindegyikben benne van az ISF-gén – felelte Victor.
– Azt akarom, hogy semmisítsd meg őket – mondta Marsha.
– Miért? – kérdezte Victor.
– Te mondtad, hogy már bánod, amit csináltál – felelte dühösen Marsha. – És most azt kérdezed tőlem, hogy miért kellene megsemmisítened őket?
– Nincs szándékomban beültetni őket – mondta Victor. – Ezt megígérhetem. De lehet, hogy szükségem lesz rájuk ahhoz, hogy a végére járjak annak, mi történhetett a Hobbs és a Murray gyerekekkel. Emlékezz, az ő zigótáik is fagyasztott állapotban voltak. Mindössze ennyi volt a különbség köztük és Kivi között.
Marsha jól megnézte magának Victor arcát. A legszörnyűbb az egészben az volt, hogy nem tudta eldönteni, hihet-e neki vagy sem. Sehogy sem tudott megbékélni azzal a gondolattal, hogy azok a zigóták ott állnak életképesen.
De mielőtt még bármit mondhatott volna, csörömpölés verte fel az éjszaka csendjét. És mielőtt az üvegtörés hangja elhalt volna, Kivi szobájából velőtrázó sikoltás hallatszott. Marsha és Victor kipattant az ágyból és egyszerre rohantak ki a folyosóra.

7.

Kedd éjszaka, később

Kivi, mint egy labda, összegömbölyödve feküdt az ágy fejénél, és két kezében ringatta a fejét. A szoba közepén a szőnyegen egy tégla hevert. Piros szalaggal volt átkötve, alatta egy darab papír, úgy festett az egész, mint valami ajándékcsomag. Kivi ablaka betörve, üvegszilánkok mindenütt. A tégla nyilvánvalóan a kocsifelhajtó irányából érkezett.
Victor kinyújtott kezével tartotta vissza Marshát, nehogy berontson a szobába és Kivi ágyához rohanjon.
– Vigyázz, üvegszilánkok! – kiáltott rá Victor.
– Kivi, jól vagy? – kiáltotta Marsha.
Kivi bólintott.
Victor megkerülte Marshát, és felrántotta a folyosón leterített keleti futószőnyeget. Behúzta Kivi szobájába és felterítette az ablak irányába. Ekkor végigszaladt rajta és lenézett a kocsifelhajtóra. Senkit sem látott.
– Kimegyek – mondta Victor, és elrohant Marsha mellett.
– Ne hősködj – kiáltott rá Marsha, de Victor ekkorra már félúton volt a lépcsőn. – Te pedig ne mozdulj! – szólt oda Kivinek. – Minden tele van üvegszilánkkal, meg fogod vágni magad. Mindjárt visszajövök.
Marsha visszarohant a hálószobájukba, gyorsan belebújt a papucsába, és magára kapta a köpenyét. Visszament Kivi szobájába és végül mégiscsak odament az ágyhoz. Kivi hagyta, hogy átnyalábolja. – Kapaszkodj! – szólt Marsha, és megpróbált fölegyenesedni a terhével. A gyerek nehezebb volt, mint gondolta. Mire kibotladozott vele a folyosóra, örült, hogy végre leteheti.
– Pár hónap múlva ezt a mutatványt már nem fogom tudni megismételni – nyögte. – Kezdesz túl nehéz lenni nekem.
– Kiderítem, hogy ki volt az! – vicsorogta Kivi, aki közben újra megtalálta a hangját.
– Megijedtél, drágám? – kérdezte Marsha a gyerek fejét simogatva.
Kivi eltolta az anyja kezét. – Kiderítem, hogy ki dobta be azt a téglát és megölöm!
– Most már biztonságban vagy – mondta neki csillapítóan Marsha. – Nyugodj meg szépen. Tudom, hogy feldúlt vagy, de most már minden rendben van. Senkinek sem esett bántódása.
– Megölöm! – hajtogatta Kivi. – Majd meglátod. Megölöm!
– Jól van – mondta Marsha. Megpróbálta magához vonni, de a gyerek ellenállt, Marsha egy pillanatra lenézett rá. A tekintete egyáltalán nem gyermeki módon ragyogott. – Gyere, menjünk át a dolgozószobába – mondta neki. – Telefonálni akarok a rendőrségnek.
Victor közben végigszaladt a kocsifelhajtón, megállt az utcán és elnézett mindkét irányba. Hallotta, amint két kocsifeljáróval lejjebb beindítanak egy autót. Amikor már azon volt, hogy abba az irányba kezd futni, felgyulladtak a fényszórók és a kocsi elsöpört. Még csak azt se tudta kivenni, hogy milyen gyártmányú volt.
Dühében utánahajított egy kődarabot, persze ekkora távolságból nem találhatta el. Megfordult és visszasietett a házba. Marshát és Kivit a dolgozószobában találta. Láthatóan beszélgettek egymással, de amikor Victor belépett, elhallgattak.
– Hol van a tégla? – kérdezte kifulladva Victor.
– Még mindig Kivi szobájában – felelte Marsha. – Tudod, mi itt teljesen elmerültünk annak taglalásában, hogy Kivi hogyan fogja majd megölni azt a valakit, aki bedobta a téglát.
– Meg is ölöm! – ígérte Kivi.
Victor felnyögött, hiszen tudta, hogy Marsha ezt a kijelentést is Kivi fejlődészavara egy újabb bizonyítékának fogja tekinteni. Felment a fia szobájába. A tégla még mindig ott hevert, ahová zuhant. Lehajolt és kihúzta a cédulát a szalag alól. – ,.Ne feledd a megállapodásunkat!" – szólt a gépelt üzenet. Victor arcára kiült az utálkozás. Ki a fene csinálhatta ezt?
Victor visszament a dolgozószobába, magával vitte a téglát is, meg az üzenetet is. Mindkettőt odanyújtotta Marshának, aki kézbe vette a tárgyakat. Már-már mondani akart valamit, amikor lent megszólalt az ajtócsengő.
– Hát ez meg ki? – kérdezte Victor.
– Csak a rendőrség lehet – felelte Marsha és felállt. – Telefonáltam nekik, amíg te kint voltál. – Kiment a szobából és elindult lefelé a lépcsőn.
Victor Kivire nézett. – Megijedtél, mi, kistigris?
– Azt hiszem, ez érthető – felelte Kivi. – Bárki megijedt volna.
– Tudom – felelte Victor. – Sajnálom, hogy mindig neked jut ki, tegnap a telefon, ma meg ez a tégla. Elhiszem, hogy nem érted, de tudod, vannak bizonyos nézeteltérések odabent az intézetben. Megpróbálok tenni valamit, hogy ilyen esetek többé ne fordulhassanak elő.
– Nem számít – felelte Kivi.
– Értékelem, hogy ilyen klasszul viseled – mondta Victor. – Na gyere, lássuk a rendőröket.
– A rendőrség úgysem, tehet semmit – mondta Kivi. De azért felállt és elindult lefelé.
Victor mögötte haladt. Ő maga is ezen a véleményen volt, de azért meglepte, hogy Kivi, tízévesen ugyanúgy tudja.
A North Andover-i rendőrség nagyon udvariasan és megértőén viselkedett. Egy bizonyos Widdicomb őrmester és O'Connor járőr jelent meg a hívásra. Widdicomb legalább hatvanöt éves, pirospozsgás, sörhasú ember volt. O'Connor épp az ellenkezője; a húszas éveiben járt és atletikus termete volt. Egész idő alatt Widdicomb beszélt.
Amikor Victor és Kivi leértek a hallba, Widdicomb éppen a cédulát olvasta, míg O'Connor a téglát forgatta az ujjai között. Widdicomb visszaadta a cédulát Marshának. – Micsoda alávaló, nyomorult dolog – mondta. – Ilyesmi eddig csak Bostonban szokott megesni, errefelé nem. – Widdicomb elővette a jegyzettömbjét, megnyalta a ceruzája hegyét és írni kezdett. Feltette a szokásos kérdéseket, hogy mikor történt, láttak-e valakit, égett-e a villany a kisfiú szobájában stb. Kivi hamar elveszítette az érdeklődését, inkább kiment a konyhába.
Miután kifogyott a kérdésekből, Widdicomb megkérdezte, körülnézhetnének-e odakint.
– Hogyne – felelte Marsha, és az ajtó felé mutatott.
Amikor a rendőrök kimentek, Marsha Victorhoz fordult. – Tegnap éjjel azt mondtad, hogy nem kell idegeskedni a fenyegető telefonhívás miatt, majd te elintézed.
– Tudom... – kezdte Victor bűntudatosan. Marsha várt, hogy Victor folytassa. Ám a férfi továbbra is hallgatott.
– Egy fenyegető telefonhívás egy dolog – szólt Marsha. – A gyerekünk szobájába berepülő tégla azonban egészen más. Mondtam már neked, hogy nem tudok több meglepetést elviselni. Itt az ideje, hogy elmondd, mik azok az intézeti problémák, amiket futólag említettél.
– Jogos a kérés – mondta Victor. – De hadd igyák meg előbb egy pohár italt. Nagyon is rám fér.
Kivi a nappaliban már a Johnny Carson-showt nézte, fejét a kezére támasztva. A szeme mintha elhomályosult volna.
– Jól vagy? – kérdezte Marsha a konyhaajtóból.
– Remekül – felelte Kivi, anélkül, hogy elfordította volna a fejét.
– Azt hiszem, hagynunk kell, hogy levezesse az izgalmait – szólt Marsha és Victor felé fordult, aki éppen forró rumpuncsot készített.
Pohárral a kezükben leültek az ebédlőasztal mellé.
Victor távirati stílusban beszámolt a Ronald és közte támadt nézeteltérésről, a Gephardt ügyvédjével folytatott megbeszélésről, Sharon Carver fenyegetőzéséről, és a Hurst-féle sajnálatos esetről. – Hát tessék! – fejezte be. Átlagos munkahét az intézetben.
Marsha a négy bajkeverőn gondolkozott. Úgy vélte. Ronald kivételével a három közül bármelyik megtehette.
– És mi ez az üzenet? – kérdezte. – Milyen megállapodásra céloz.
Victor ivott egy kortyot, letette a poharat az asztalra, kinyújtotta a kezét és felvette a cédulát. Elnézte egy percig, aztán azt mondta: – Fogalmam sincs. Senkivel semmiben sem állapodtam meg. – Visszadobta a cédulát az asztalra.
– Valaki mégis úgy gondolhatja, hogy igen – mondta Marsha.
– Nézd, bárki, aki képes arra, hogy bedobjon egy téglát az ablakunkon, képes arra is, hogy egy titokzatos megegyezésről fantáziáljon. Mindenesetre beszélek majd mindegyikőjükkel, és a tudomásukra hozom, hogy ne is számítsanak arra, hogy csak ülünk itt tétlenül, és hagyjuk, hogy téglákat dobáljanak be az ablakunkon.
– És mi lenne, ha biztonsági őröket fogadnánk fel? – kérdezte Marsha.
– Jó ötlet – felelte Victor. – De előbb hadd beszéljek még velük holnap. Az az érzésem, hogy ennyi is megteszi.
Újra megszólalt az ajtócsengő.
– Majd én megyek – mondta Victor. Letette a poharát az asztalra és kiment a konyhából.
Marsha is felállt, és átment a nappaliba. A tévé még mindig bekapcsolva, de már nem Johnny Carson műsora ment, hanem David Lettermané. Későre járt. Kivi már mélyen aludt. Marsha kikapcsolta a tévét és elnézte a fiát. Olyan békésen pihent. Nyoma sem volt rajta annak a vad indulatnak, amit Marsha korábban látott. Édes istenem, gondolta, mit csinált Victor kísérlete az ő drága kisfiából?
Csapódott a bejárati ajtó, Victor jött vissza és azt mondta: – A rendőrség nem talált semmit. Megígérték, hogy amennyire tőlük telik, szemmel tartják a házat egy darabig. – Aztán lenézett Kivire.
– Látom, rendbe jött.
– Remélem – mondta sóváran Marsha.
– Jaj, ne – mondta Victor. – Nem akarok most kiselőadást hallgatni a gyerek gyűlölködéséről meg hasonló szamárságokról.
– Lehet, hogy tényleg nagyon megviselte az, hogy visszazuhant az IQ-ja – mondta Marsha, tovább fűzve saját gondolatmenetét. – El tudod képzelni, mekkora csalódást jelenthetett a fiúnak, amikor ráeszmélt, hogy elpárologtak a különleges adottságai?
– A gyerek csak három és fél éves volt akkor – esedezett Victor.
– Tudom, hogy te nem értesz egyet velem – mondta Marsha, és visszanézett az alvó gyerekre –, én akkor is szörnyen félek. Nem tudom elhinni, hogy a te genetikai kísérleted ne lenne kihatással a jövőjére.

Másnap reggel kilenc tájt a hőmérséklet majdnem 15 fokra emelkedett. Előbújt a nap, Victor letekerte mindkét első kocsiablakot, még a tetőablakot is felhajtotta. A levegőben kora tavaszi illatok keringtek. Victor rálépett a gázra, és hagyta, hadd suhanjon az autó a rövid, egyenes pályaszakaszon.
Kivire nézett, aki szemmel láthatóan teljesen kiheverte a múlt éjszaka eseményeit. Karját kinyújtotta az ablakon, és nyitott tenyerével a széllel játszadozott. Semmi különös nem volt ebben a mozdulatban, teljesen normális mozdulat. Victor még emlékezett rá, hogy maga is ezt csinálta ennyi idős korában.
Miközben elnézte a fiát, Victor nem tudott nem gondolni Marsha félelmeire. Látszatra a gyerek tényleg jól van, de vajon hogyan befolyásolja a génmanipuláció Kivi fejlődését? Magányos gyerek. És ebben a tekintetben tényleg nem hasonlít senkire a családból.
– Richie barátod milyen? – kérdezte váratlanul Victor.
Kivi pillantásában bosszúság és hitetlenkedés tükröződött.
– Most pont olyan vagy, mint anya – mondta.
Victor elnevette magát. – Meghiszem azt! De tényleg, miféle srác ez a Richie? És miért nem találkoztunk már vele?
– Jó srác – felelte Kivi. – A suliban nap mint nap együtt vagyunk. De ha a szabadidőről van szó, akkor valahogy különbözik az érdeklődésünk. Ő állandóan a tévét bújja.
– Ha a héten kedvetek lenne beugrani Bostonba, akkor találok valakit az intézetben, aki szívesen bevisz benneteket.
– Kösz, apa – mondta Kivi. – Majd megkérdezem Richie-t.
Victor hátradőlt az ülésen. Mégiscsak vannak Kivinek barátai. Figyelmeztette magát, hogy este említse meg Richtie-t Marshának.
Abban a pillanatban, hogy Victor beállt a parkolóba, mintegy varázsütésre, Philip behemót alakja tűnt fel a kocsi előtt. Amikor meglátta Kivit, szélesen elvigyorodott. Rátámaszkodott a kocsi elejére és jól megrázta.
– Nem piskóta! – mondta Victor.
Kivi kiugrott az autóból, és belebokszolt a férfi karjába. Philip úgy tett, mint aki megtántorodik, hátrált néhány lépést, és a karját szorongatta. Kivi felnevetett és mindketten nekiiramodlak.
– Hé, egy pillanat, Kivi! – szólt utána Victor. – Hová mentek?
Kivi visszafordult és vállat vont. – Még nem tudom. A büfébe vagy a könyvtárba. Miért? Kellene valamit csinálnom?
– Nem – felelte Victor. – Csak biztos akarok lenni, hogy nem mész a folyó közelébe. A melegben még jobban megárad.
Victor hallotta a távolból a víz robajlását, ahogy lezúdul a bukógáton.
– Ne izgulj! – vetette oda Kivi. – Később majd találkozunk.
Victor megvárta, amíg megkerülik az épületet, és elindulnak a büfé irányába. Furcsa egy pár.
Az irodában Victor azonnal munkához látott. Colleen beszámolt az elintézendő ügyekről. Victor kiválasztotta és sorba rakta azoknak az ügyeknek a kartonjait, amelyeket saját magának kell elintéznie, és lerakta az íróasztala közepére. Amikor ezzel elkészült, elővette azt a cédulát, amit a téglához kötöttek.
– “Ne feledd a megállapodásunkat!" – ismételte Victor. – Mi a fészkes fenét akar ez jelenteni? Hirtelen elöntötte a méreg, felkapta a telefont, és egymás után hívta Gephardt ügyvédjét, William Hurstöt és Sharon Carvert. Egyiküket sem engedte szóhoz jutni. Abban a pillanatban, hogy felvették a telefont, beleüvöltötte, hogy nincs semmiféle megállapodás, és hogy rászabadítja a rendőrséget arra, aki zaklatni meri a családját.
Utána kissé hülyén érezte magát, de remélte, hogy ezek után a bűnös kétszer is meggondolja majd, hogy újra próbálkozzon. Ronaldot nem hívta fel, mert elképzelni sem tudta, hogy régi barátja képes lenne az erőszakra.
Amikor mindezt elintézte, felvette a mai napra rendelt első kartont, és nekilátott az ügyintézésnek.

Marsha egész napja nehéz betegek végeérhetetlen sorát ígérte, mígnem egyvalaki lemondta az ebéd előtti kezelést; így Marshának jutott egy óra ideje arra, hogy újra átnézze Kivi tesztlapjait. Ahogy elővette a papírokat, újra eszébe jutott a gyerek elvakult dühe a bedobott tégla láttán. Marsha megnézte a négyes klinikai görbét, ez volt ugyanis hivatva jelezni az elfojtott gyűlöletet. Kivié messze alatta maradt azoknak az értékeknek, amelyeket Marsha egy ilyen viselkedés alapján várhatott volna.
Felállt, nyújtózott egyet és kibámult a rendelő ablakán. Sajnos, az ablak éppen egy parkolóra nézett, de a parkoló mögött mezők és dombok is látszottak. A fákon még a tél szorítása, a csupasz ágak mint csontvázak feszültek neki a halovány kék égnek.
Hát ennyit a pszichológiai tesztelésről, gondolta magában. Bárcsak beszélhetett volna Janice Fayvel. Az asszony 1985-ig, egészen haláláig velük élt. Ha valaki közelről élte meg Kivi értelmének visszaesését, az csak Janice lehetett. A másik felnőtt, aki ekkoriban közel állt még Kivihez, az Martha Gillespie volt az iskola-előkészítőből, ahová Kivi még második születésnapja betöltése előtt kezdett el járni.
Hirtelen indíttatástól vezérelve Marsha odaszólt Jeannek: – Azt hiszem, ma kihagyom az ebédet; le csak menj, amikor akarsz. Csak ne feledd a telefont kikapcsolni a diszpécserszolgálatnak.
Jean, aki épp lázasan gépelt, csak intett, hogy hallotta. Öt perccel később Marsha már hatvanöt mérföldes sebességgel robogott az autópályán. Csak az első kijáratig kellett elmennie, innen keskeny vidéki utakon hajtott tovább.
A Crocker iskola-előkészítő fehér szegélyű és fehér zsalugáteres takaros kis sárga házikók együttese volt, amely egy nagy udvarház, telkén állott. Marsha sokat gondolkozott azon, hogy vajon miből futja az előkészítő fenntartására. A szóbeszéd szerint Martha Gillespie kedvtelésből csinálta az egészet. Fiatalon özvegyen maradt és hatalmas vagyont örökölt.
– Hát persze, hogy emlékszem Kivire – mondta Martba tettetett méltatlankodással. Marsha az irodaépületben akadt rá. Az asszony már a hatvanas éveiben járhatott, haja fehér, arca vidám és pirospozsgás. – Élénken emlékszem rá attól a naptól kezdve, hogy először betette ide a lábát. Egészen rendkívüli kisfiú volt.
Marshának is eszébe jutott az az első nap. Kivi nagyon kicsi volt még, Marsha félt is; nem tudhatta, hogyan reagál a gyerek, hiszen addig még csak úgy volt távol otthonról, hogy vagy Janice, vagy Marsha is vele volt. A gyereknek itt kellett először átélnie az elszakadást az anyjától. A szoktatás azonban Marsha és nem a kisfiú számára bizonyult fájdalmasabbnak. Kivi vissza se nézve azonnal berohant a gyereksereg kellős közepébe.
– Még arra is emlékszem – folytatta Martba
–, hogy mire vége lett a napnak, az összes gyerek azt csinálta, amit Kivi akart. És még kétéves se volt akkor!
– Akkor bizonyosan arra is emlékszik, amikor Kivi IQ-ja visszaesett, igaz? – kérdezte Marsha.
Martba nem felelt mindjárt, Marsha arcát tanulmányozta. – Igen, emlékszem – szólalt meg végül.
– Mire emlékszik még az ezt követő időből? – kérdezett tovább Marsha.
– Hogy van a fiú mostanában?
– Remekül, legalábbis remélem – felelte Marsha.
– Van valami oka rá, hogy felizgassa magát azzal, hogy újra feleleveníti a történteket? – kérdezte Martba. – Hiszen emlékszem, hogy akkor is mennyire a szívére vette.
– Hát, hogy őszinte legyek – felelte Marsha –, rettegek attól, hogy ez újra megismétlődhet nála. Így arra gondoltam, hogy ha többet megtudok az első epizódról, akkor talán elejét tudom venni a másodiknak.
– Nem tudom, mennyit tudok ebben segíteni – mondta Martha. – Kétségtelenül hatalmas változás volt és nagyon hirtelen történt. A magabiztos Kivi, akinek a teljesítőképessége nem ismert határokat, magába zárkózó gyerek lett, akinek már alig voltak barátai. Persze szó se volt arról, hogy autisztikussá vált volna. Még akkor is pontosan tudja mi zajlik körülötte, amikor látszólag teljesen félrevonult.
– De azért továbbra is tartotta a kapcsolatot a vele egykorú gyerekekkel? – kérdezte Marsha.
– Nem mondhatnám – felelte Marina. – Ha erőltettük, hogy bekapcsolódjék a közös tevékenységbe, akkor hajlandó volt rá, de ha magára hagytuk, akkor már csak messziről nézte a játékot. Aztán tudja, volt itt még egy nagyon különös dolog. Valahányszor addig erőszakoskodtunk, míg Kivi mégiscsak hajlandó volt részt venni valamelyik játékban, mint a székfoglalósdi, meg ilyenek, akkor mindig hagyta, hogy a többiek győzzenek. Ez nagyon furcsa volt, hiszen korábban mindig Kivi győzőit a legtöbb játékban, függetlenül attól, hogy hány éves gyerekekkel játszott.
– Ez tényleg különös – mondta Marsha.
Később, amikor már úton volt a rendelő felé, Marsha egyfolytában Kivit látta maga előtt három és fél éves korában, amint hagyja, hogy a többiek győzzenek. Ez felidézte azt a másik epizódot, ami az uszodában játszódott le az apjával vasárnap este. Amióta csak gyerekekkel foglalkozott, Marshának soha még ilyen tapasztalata nem volt.

– Tökéletes – mondta Victor, ahogy a fény felé emelte az egyik mikroszkopikus metszetet. Jól kivehető volt a tárgylemezen a leheletvékony agyszelet.
– Ez Golgi festéssel készült – mondta Robert.
– Van még Cajal és Bielschowsky festés is. Ha ezeken kívül is kell még valami, csak szóljon.
– Remek – mondta Victor. Mint mindig, Robert most is nem egészen huszonnégy óra alatt elkészült azzal, ami egy kevésbé gyakorlott szövettani technikusnak jó pár napjába került volna.
– És itt vannak a kromoszóma-készítmények – tette még hozzá, és egy tálcát adott át Victornak.
– Mindent felcímkéztem.
– Remek – ismételte meg Victor.
Kezében a készítményekkel, Victor elindult a labor központi helyisége felé, ahol a fénymikroszkópok voltak. Leült az egyikhez, és a műszer alá csúsztatta az első tárgylemezt. A címkén ez állt: Hobbs, jobb homloklebeny.
Victor lefelé csavarta a mikroszkópot egészen addig, míg a lencse hozzá nem ért a fedőlemezhez. Azután belenézett az ocularba és beállította az élességet.
– Jóságos ég! – kiáltott tel, amikor feltűnt az éles kép. Rosszindulatú daganatnak nyoma sem volt, mégis pontosan úgy tűnt, mintha tumor lenne. A gyerekek nem agyi ödémában és nem is agyvíztúltengés következtében haltak meg. Victor szeme előtt sejtmagburjánzás tömege rajzolódott ki. Az agysejtek pontosan ugyanúgy osztódtak, mint egy embrióban a fejlődés első két hónapja során.
Victor a mikroszkópban sebtében átnézte a Hobbs kisfiú agyából készített többi szövettani metszetet, majd a Murray gyerek agymetszeteit vette szemügyre. Mindegyikben ugyanaz. Az idegsejtek dühödt tempóban reprodukálták magukat. S mivel a gyerekek koponyája már kialakult, az újonnan keletkezett sejtek nem tudtak hová terjeszkedni; így bepréselték az agyat a gerinccsatorna nyílásába, így idézve elő a szörnyű véget.
Megrettenve és ugyanakkor megdöbbenve, Victor felkapta a tálcát a tárgylemezekkel, keresztülsietett a helyiségen, és átment abba a szobába, ahol az elektronmikroszkóp állott. A helyiség leginkább egy modern elektronikus fegyverrendszer parancsnoki központjára emlékeztetett.
Maga a műszer jelentősen különbözött egy szokványos mikroszkóptól. Megközelítően akkora volt, mint egy átlagos hűtőszekrény. Működő részének alapja egy körülbelül 30 centiméter átmérőjű és l méter magas henger volt. Ennek a tetejéhez csatlakozott a hatalmas elektromos törzs, amely elektronforrásként szolgált. Az elektronokat egy mágnes gyűjtötte össze, amelynek ugyanaz a szerepe, mint a fénymikroszkópban az üveglencséknek. A mikroszkóp mellett jókora komputer állott. Ez a számítógép elemezte ki az elektronmikroszkóp többsíkú képeit, és háromdimenziós képeket formált belőlük.
Robert hihetetlenül vékony preparátumokat készített az agysejtekből, amelyek az osztódás kezdeti stádiumában voltak. Victor elhelyezte az egyik ilyen preparátumot a mikroszkópban, és elkezdte keresni a hatos kromoszomát. Azt a mutációs területet akarta megtalálni, ahová beültette az idegen géneket. Egy órájába telt, mire végül ráakadt.
– Jézusom! – Victor nagyot nyelt. A hisztonok, amelyek normál körülmények között beburkolják a DNS-t, itt vagy hiányoztak, vagy elvékonyodtak a beültetett gén körzetében. Ráadásul a DNS, amely általában spirális alakban szorosan felcsavarodik, itt most szálaira bomlott, ami arra utalt, hogy megkezdődött a génekben tárolt információk aktív átírása. Más szavakkal: működésbe léptek a beültetett gének.
Victor megnézte a másik gyerek egyik preparátumát is, az eredmény ugyanaz volt. A beültetett gének itt is működésbe léptek, és IFS-et termeltek. Efelől nem volt semmi kétség.
Elővette a többi preparátumot is; azokat, amelyek Kivi véréből készültek – és amelyek minden bizonnyal erősen próbára tették Robert türelmét, hiszen a vérből sokkal nehezebb kiválasztani a megfelelő sejteket – és betett egyet az elektronmikroszkópba. Harminc percen belül megtalálta a hatos kromoszómát. Ezután lelkiismeretesen jó párszor átvizsgálta oda-vissza a kromoszómát. A gének itt nyugalmi állapotban voltak. A beültetett gének területét a szokott módon hiszton-fehérjék fedték.
Victor hátradőlt a széken. Kivinél minden rendben van, de a másik két gyerek az ő kísérlete miatt halt meg. Meg tudja ezt valaha is mondani Marshának? Az asszony abban a pillanatban elhagyná. Ami azt illeti, maga se volt biztos abban, hogy képes lesz-e a tükörbe nézni.
Hirtelen felállt, és járkálni kezdett a csöpp helyiségben.
Mi hozhatta működésbe a géneket? Csak egyetlen dologra tudott gondolni, nevezetesen arra, hogy Cephaloclor jutott a gyerekek szervezetébe; az az antibiotikum, amelyet Victor embrió állapotukban adagolt nekik. De hogy jutottak hozzá ezek a gyerekek az orvossághoz? Receptre aligha írta fel valaki, azonkívül a szülők figyelmét külön felhívták arra, hogy mindkét gyerek halálosan allergiás rá. Victor biztos volt benne, hogy sem a Hobbs, sem a Murray házaspár nem engedte volna, hogy bárki is Cephaloclorral kezelje a fiaikat.
Minthogy mind a két gyerek nagyjából egy időben halt meg, balesetről nem lehetett szó. Victorba hirtelen belehasított a félelem, mert arra gondolt, nem lehetséges-e, hogy a hatos kromoszóma, ahová beültette a mesterséges géneket, mégiscsak a nonsense DNS egyik területe, mint ahogy azt a legtöbb szakember hitte? Talán a géneknek, valamint a serkentőiknek a kromoszómán belüli elhelyezkedése hozta működésbe a géneket valami eleddig ismeretlen mechanizmus révén. S ha ez így van, akkor – semmi kétség – Kivi is veszélyben van. De az is lehet, hogy az ő génjei csak rövid időre aktivizálódtak akkor, amikor visszaesett az intelligenciahányadosa. Victor nyelni próbált, ám a szája teljesen kiszáradt. Felkapta a készítményeket, odament a csaphoz és ivott egyet. Nagyon sok laboráns dolgozott most a központi helyiségben, de Victornak semmi hangulata sem volt a beszélgetéshez. Besietett a kutatószobájába, és magára zárta az ajtót. Megpróbálta összeszedni magát, ám amikor már éppen csillapulni kezdett a szívdobogása, eszébe jutottak azok a mikroszkóp-felvételek, amelyeket Kivi hatos kromoszómájáról készített hat és fél évvel ezelőtt.
Felpattant, odarohant az irattartókhoz, és lázasan keresgélni kezdett, míg csak meg nem találta azokat a felvételeket, amelyeket akkor készített, amikor Kivi IQ-ja visszaesett. Miután átvizsgálta valamennyit, megkönnyebbülten sóhajtott fel. Kivié semmit sem változott. A gyerek hatos kromoszómája pontosan olyan volt hat és fél évvel ezelőtt, mint most. A leghalványabb jele sem mutatkozott annak, hogy a DNS burka meghasadt volna, vagy hogy elkezdett volna szétbomlani.
Most, hogy már szabályosabban lélegzett, kiment az irodából, és Robert keresésére indult. A technikust az állatistállóban találta meg, éppen Sharon Carver utódját vizsgáztatta. Victor félrehívta. – Attól tartok, hogy van még néhány különleges megbízásom a maga számára.
– Maga a főnök – mondta Robert.
– Az agykészítmények hatos kromoszómájában van egy olyan terület, ahol el kell végezni a DNS-szekvencia elemzését is, amilyen hamar csak tudja.
– Hát ez eltart egy ideig – mondta Robert.
– Tudom, hogy unalmas munka – felelte Victor. – De van néhány radioaktív szondám, amit használhat.
– Így már más.
Robert követte Victort az irodájába, és összeszedte a számtalan apró üvegcsét. Távozása után néhány percig Victor még az irodájában maradt, és valami más magyarázatot próbált találni a rejtélyre a Cephalocloron kívül. Mi másért lépett volna működésbe az ISF gén a két kisgyerekben? Két és fél és hároméves kor között a növekedés lelassul, nem zajlik semmi olyan látványos élettani változás, mint például a pubertás idején.
A másik furcsa jelenség az volt, hogy az IFS-gének pontosan egy időben léptek működésbe mind a két gyereknél. Ez így teljesen értelmetlen. Az egyetlen hely, ahol a két gyerek élete összekapcsolódott, az a Kiméra óvoda. Ez volt a másik oka annak, amiért Victor éppen ezt a két házaspárt választotta. Biztosítani akarta azt a lehetőséget, hogy figyelemmel kísérhesse a két gyerek fejlődését. Arról is megbizonyosodott, hogy a Hobbs és a Murray házaspár nem ismerték egymást, mielőtt szülőkké lettek. Victor el akarta kerülni azt, hogy alkalmuk legyen összehasonlítani a tapasztalataikat és gyanakodni kezdjenek.
Átnyúlt az íróasztalán a telefonért, felhívta a személyzeti osztályt, és elkérte a gyászoló családok címét. Leírta magának, majd kiment és szólt Colleennek, hogy néhány óráig távol lesz.
Victor úgy döntött, hogy elsőnek a Hobbs családot látogatja meg, mert ők laktak közelebb. Egy téglából épített, szép tanyaházban laktak egy Haverhill nevű kisvárosban. Victor megállt közvetlenül a ház előtt és becsöngetett,
– Dr. Frank – mondta William Hobbs meglepetten. Szélesebbre tárta az ajtót, és betessékelte Victort. – Sheila! – kiáltotta. – Vendégünk jött.
Victor belépett. Bár szépen berendezett, modern lakás volt, a szobákra nyomasztó csend borult, mint egy szemfödél.
– Jöjjön beljebb, jöjjön bátran – mondta William, és a nappaliba vezette Viktort. – Kávét? Teát? – Hangja visszhangzott a csöndben.
Sheila Hobbs lépett be a szobába. Rövid hajú, élénk nő volt. Victor számtalanszor találkozott már vele a kötelező Kiméra-beli társas összejöveteleken.
Victor kávét kért, majd nemsokára mind a hárman a nappaliban ültek, térdükön egyensúlyozva az apró Wedgwood porceláncsészéket.
– Éppen azon morfondíroztam, hogy felhívom telefonon – szólalt meg William. – Milyen véletlen, hogy benézett hozzánk.
– Igazán? – kérdezte Victor.
– Sheila meg én úgy döntöttünk, hogy inkább visszamegyünk dolgozni – folytatta William, le sem véve a szemét a kávéscsészéjéről. – Először arra gondoltunk, hogy elutazunk valahová. De aztán meggondoltuk; jobb, ha lefoglaljuk magunkat.
– Bármikor szívesen fogadjuk magukat, ha úgy döntenek, hogy újra munkába állnak – mondta Victor.
– Nagyon köszönjük – szólt William.
Victor megköszörülte a torkát. – Van valami, amit szeretnék maguktól megkérdezni – kezdte. – Úgy tudom, felhívták a figyelmüket arra, hogy a fiuk allergiás egy Cephaloclor nevű antibiotikumra.
– Úgy van – felelte Sheila. – Már azelőtt megmondták nekünk, mielőtt még hazahoztuk volna. – Az asszony kávéscsészéje megcsörrent a csészealjon.
– Lehet, hogy a gyermek ennek ellenére mégiscsak kapott Cephaloclort? – kérdezte Victor.
A házaspár egymásra nézett, majd egyszerre feleltek: – Nem. – Sheila folytatta: – Maurice nem volt beteg, egyáltalán nem. Azonkívül meggyőződtünk róla, hogy az antibiotikum iránti allergiája felkerült az orvosi kartonjára. Biztos, hogy semmiféle antibiotikumot nem kapott. Miért kérdezi?
Victor felállt: – Csak felötlött bennem. Én sem hiszem, hogy kaphatott, mindössze csak eszembe jutott az allergia...
Victor visszaült a kocsijába, és Boston felé hajtott. Teljesen biztos volt benne, hogy a Murray házaspár is ugyanazt fogja mondani, mint a Hobbs házaspár, de meg akart róla győződni.
Mivel már késő délután volt, gyorsan odaért. Csak azt nem tudta, hogy az autójával hol parkoljon. Végül is talált egy helyet a Beacon Hillen. Egy tábla ugyan jelezte, hogy onnan elszállítják a parkoló kocsikat, Victor azonban úgy döntött, hogy vállalja a kockázatot.
A Murray házaspár lakása a West Cedaron volt, a házsor közepe táján. Megnyomta a csengőt.
Az ajtót egy fiatal, harminc év körüli, punk frizurával ékeskedő fiatalember nyitotta ki.
– A Murray házaspár itthon van? – kérdezte Victor.
– Dolgoznak mind a ketten – felelte a férfi. – Én a takarítószolgálattól vagyok.
– Én úgy tudtam, kivettek néhány nap szabadságot.
A férfi elnevette magát. – Ezek a munkaőrültek?! A fiuk halála után is összesen egy napot voltak itthon, s ezzel a dolog már el is volt intézve.
Victor visszament a kocsijához; dühös volt magára, hogy miért is nem telefonált ide. Megtakaríthatta volna magának az utat.
Visszaérve a Kimérába, egyenesen a könyvelésre ment. Horace Murrayt az íróasztalánál találta, kinyomtatott számítógépes adatok fölé hajolt. Amikor a férfi megpillantotta Victort, felpattant, és azt mondta: – Colette meg én már készültünk, hogy újra köszönetet mondjunk magának, amiért bejött a kórházba.
– Bárcsak tenni is tudtam volna valamit – felelte Victor.
– Isten kezében vagyunk – jegyezte meg Horace lemondóan.
Amikor Victor a Cephaloclor felől érdeklődött, a férfi megesküdött, hogy Mark semmiféle antibiotikumot sem kapott, különösen nem Cephaloclort.
Amikor elhagyta a könyvelést, Victoron újabb félelem vett erőt. Mi van akkor, ha összefüggés van a halálesetek és a között, hogy a két gyerek adatállománya eltűnt? Mind közül ez volt a – legnyugtalanítóbb gondolat, mert arra utalt, hogy a géneket szándékosan hozták működésbe.
Victor hevesen dobogó szívvel rohant vissza a laboratóriumába. Az egyik új technikusa megpróbált valamit kérdezni tőle, ám ő elküldte, és csak annyit mondott neki, hogy Grimesszal beszéljen, ha valami problémája van.
A szobájában Victor lehajolt a könyvespolc aljában álló szekrénykéjéhez. Elfordította a zárat a tömör ajtón, és benyúlt, hogy kivegye az ISF kísérleti adatnaplót, amit rejtjelezve írt. De csak a levegőt markolászta. Az anyagnak hűlt helye volt.
Victor becsukta a szekrényajtót és gondosan rá is fordította a kulcsot, holott nem volt már ott semmi, amit védeni kellett volna.
– Szedd össze magad! – mondta magának, és megpróbálta elfojtani a paranoiás őrület közelgő rohamát. – Túlontúl a szabadjára engeded a fantáziádat. Kell hogy legyen valamilyen magyarázat!
Felállt és elindult, hogy megkeresse Robertet. Az elektroforézis részlegben akadt rá, amint éppen azzal a munkával foglalatoskodott, amit Victor korábban bízott rá. – Nem látta az ISF adatnaplómat? – kérdezte tőle Victor.
– Fogalmam sincs, hol lehet – felelte Robert. – Már vagy hat hónapja nem volt a kezemben. Azt hittem, valahová máshová tette.
Victor mormogott valami köszönésfélét és továbbsétált. Ez már nem a fantázia szüleménye. A bizonyítékok egyre halmozódtak. Valaki beleavatkozott a kísérletébe, halálos következményekkel. Victor úgy döntött, hogy szembenéz legrosszabb sejtelmeivel, és odament a folyékony nitrogén hűtőhöz. Rátette a kezét a zárra, de habozott kinyitni. Intuíciója megsúgta neki, mit talál bent, mégis kényszerítette magát, hogy felemelje a fedelet. Marsha szavai csengtek a fülében, hogy haladéktalanul semmisítse meg a maradék öt zigótát.
Lassan mert csak odanézni. Először csak a tárolóládából felszálló, majd csendben a padlóra ereszkedő párafelhőt látta. Mikor a pára eloszlott, látta már a petesejttálcát is. Üres volt.
Victor egy pillanatra a hűtőnek támaszkodott, az üres tálcára meredt, és agya képtelen volt befogadni a látványt, amit a szeme kristálytisztán érzékelt. A tető visszacsattant. A hűvös nitrogénpára mint valami élőlény kígyózott a lábainál. Visszabotladozott a szobájába, és lerogyott a székbe. Valaki mégiscsak tudomást szerzett az ISF kísérletekről! De ki lehet az, és miért ölték meg szántszándékkal a gyerekeket; vagy az csak véletlen volt? Lehet, hogy valaki olyan ádázul szeretné tönkretenni Victort, hogy attól sem riad vissza, ha más is áldozatul esik? Hirtelen egészen más megvilágításban látta Hurst fenyegetődzését.
Balsejtelemmel telve ismerte fel, hogy ki kell derítenie: ki áll e különös események hátterében. Felállt a székből és idegesen járkálni kezdett; közben az is eszébe ötlött, David is nem sokkal azután halt meg, hogy lezajlott a Kiméra részvénytársasággá alakítása körüli csata. Lehet, hogy a gyerek halála is ehhez kapcsolódik valahogyan? Lehet, hogy Ronald áll az egész mögött? Nem, ez nevetséges! David májrákban halt meg, nem pedig mérgezésben vagy balesetben, amit valaki előidézhetett volna. Még az a gondolat is képtelenségnek tűnt, hogy a Hobbs és a Murray gyerekeket szándékosan ölték meg. A halálukat csak valamilyen sejten belüli folyamat okozhatta. Lehet, hogy a fagyasztás következtében másodmutáció következett be, ami kiderül majd, ha Robert végez a DNS-szekvencia-elemzésekkel.
Egyre csak azt hajtogatta magában, hogy meg kell nyugodnia és logikusan kell gondolkodnia; elindult a számítógépközpontba, hogy megkeresse Louis Kaspwiczet. A gép, amiben Louis a múltkor a hibát kereste, mostanra már nem volt más, mint egy kibelezett fémváz. Körülötte alkatrészek és csavarok százai hevertek.
– Restellem, hogy újra zavarnom kell – kezdte Victor –, de szeretném megtudni, hogy a nap melyik órájában történt a törlés – mondta Victor. – Próbálok rájönni, hogyan tehettem.
– Ha ez vigasz önnek – mondta Louis –, rengeteg ember törli ki véletlenül az adatállományát. Én nem tennék emiatt magamnak szemrehányást. Ami pedig az időpontot illeti, azt hiszem, úgy kilenc és tíz között történt.
– Megnézhetném magát a naplót? – kérdezte Victor. Arra gondolt, hogy ha a törlés előtt vagy után dolgozott a számítógéppel, akkor ez valamelyest megmagyarázza majd, hogyan történhetett.
– Dr. Frank – mondta Louis a tőle megszokott, zavarbaejtő félrenézések egyikével –, ez a maga vállalata. Maga itt azt néz meg, amit csak akar.
Visszamentek Louis irodájába és a férfi odaadta Victornak a november 18-i lapot. Szeme végigfutott a kiírt szövegen. De sehol sem látott 8.30 és 10.30 között működtetést.
– Nem találom – ismerte be Victor.
Louis átjött az íróasztal másik oldalára, és Victor válla fölött belenézett a papírba. – Ez érdekes – mondta és ellenőrizte a dátumot a lap tetején. – November 18., ez stimmel! – Újra átnézte a működtetéseket. – Óh, az isten szerelmére! – kiáltott fel. – Nem csodálom, hogy nem találja. Maga a délelőtti bejegyzéseket nézi. – Louis visszaadta neki a papírt, és rábökött a kérdéses időpontra.
– Este? – kérdezte Victor, mikor már jó helyen nézte a bejegyzést. – Az lehetetlen! Este 9.45-kor én a Bostoni Hangversenyteremben voltam.
– Erre nem tudok mit mondani – jelentette ki egy arcrándítással Louis.
– Biztos benne, hogy pontos ez a bejegyzés? – kérdezte Victor.
– Teljesen. – Louis a korábbi és a későbbi bejegyzésekre mutatott. – Látja a sorrendet? Ez kell legyen a pontos idő. Biztos, hogy a szimfonikusokat hallgatta akkor?
– Igen – felelte Victor.
– És nem is telefonált?
– Miről beszél? – kérdezte Victor.
– Hát csak arról, hogy ez a működtetés kívülről történt. Látja itt ezt a számot? Ez a maga otthoni személyi számítógépének a száma.
– De hiszen nem voltam otthon – értetlenkedett Victor.
Louis válla görcsösen megrándult. – Hát ebben az esetben erre csak egy magyarázat lehet, mégpedig az, hogy valaki ismeri a maga kódját, csakúgy, mint a számítógépeink titkos telefonszámát. Megmondta valakinek a kódját?
– Soha – vágta rá Victor gondolkodás nélkül.
– Milyen gyakran működteti otthonról a számítógépet? – kérdezősködött Louis.
– Majdnem soha – felelte Victor. – Volt, amikor még sűrűn használtam, de hát ez évekkel azelőtt volt, amikor még épphogy beindult a vállalat.
– Atyaisten! – kiáltott fel Louis, a papírra meredve.
– Most meg mi van? – kérdezte Victor.
– Nehezemre esik kimondani, de a maga kódjával rendszeresen használják a központi számítógépünket. És ez csak azt jelentheti, hogy valami kalóz hozzájutott a telefonszámunkhoz.
– És ez nehéz dolog? – kérdezte Victor.
Louis megrázta a fejét. – A telefonszám a dolog könnyebbik része. Olyan ez, mint amit a gyerek csinált a Hadijátékok című filmben. A számítógépet be lehet úgy programozni, hogy szünet nélkül, a számokat közben állandóan permutálva tárcsázzon. S mihelyt beugrik egy számítógéphang, akkor kezdődik az igazi mulatság.
– És ez a kalóz rendszeresen használja a mi számítógépünket?
– Így van – felelte Louis. – Én már észleltem a számítógép-becsatlakozásokat, de azt hittem, hogy maga az. Ide nézzen!
Louis felcsapta a naplót és rámutatott azokra a becsatlakozásokra, amelyek mellett mind Victor kódja állt. – Általában mindig péntek este történik. – Tovább lapozott, és újabb becsatlakozásokat mutatott Victornak. – Nyilván, amikor a kölyök nincs az iskolában. Igazi csibész! És itt egy másik. Nézze, a kalóz hozzájutott a személyzeti és a beszerzési adatokhoz is. Te jó ég, a rosszullét környékez. Mostanában volt is néhány problémánk néhány anyaggal, kíváncsi vagyok, hogy ugyanez a kölyök áll-e mögötte. Azt hiszem, jobban tesszük, ha most azonnal megváltoztatjuk a kódszámát.
– De így kevesebb esélyünk lesz arra, hogy elkapjuk. Én amúgy sem használom túl gyakran a kódszámomat. Inkább figyeljük péntek esténként és próbáljuk meg kideríteni, ki lehet az illető. Ezt meg tudja csinálni?
– Hogyne, meg lehet csinálni – erősítette meg Louis –, ha a kölyök elég sokáig marad a vonalban és a telefontársaság a rendelkezésünkre áll.
– Nézzen utána, hogy el tudja-e intézni – mondta Victor.
– Megpróbálom. Égy ilyen pimasz kalóznál csak egy rosszabb dolog létezik, az pedig a számítógépvírus. Ebben az esetben viszont bármibe lefogadom, hogy kalózról van szó.
Amikor Victor kilépett a számítógép-központból, eszébe jutott, hogy jó lesz utánanézni Kivinek. Ahogy ez a mai nap alakult, jobb, ha figyelmezteti; nagy ívben kerülje Hurstöt, sőt még Ronald Beekmant is.
Először a laborba nézett be, de Robert se a fiút, se Philipet nem látta egész nap. Se a többi technikus. Ez meglepte Victort, hiszen Kivi a legtöbb idejét azzal töltötte, hogy kipróbálta a különböző mikroszkópokat és más műszereket. Victor úgy döntött, hogy a büfével próbálkozik. Mivel késő délután volt már, csak egy-két ember kávézott ott. Victor az üzletvezetőtől érdeklődött, aki a készpénzfizetéseket könyvelte éppen. Ebéd táján látta egyszer Kivit, de azóta nem.
A büfét elhagyva Victor benézett a könyvtárba, ami ugyanabban az épületben volt. A kör alakú betonoszlopokat, amelyekkel az épület szerkezetét erősítették meg, takaratlanul hagyták, így látványuk afféle gótikus hangulatot keltett. A könyv- és folyóiratpolcok vállmagasságig értek, így végig lehetett látni az egész termen. A jobb oldalon elhelyezkedő olvasóteremből az épületegyüttes belső udvarára nyílt kilátás.
Amikor Victor megkérdezte a könyvtárosnőt, hogy látta-e Kivit vagy Philipet, a nő nemet intett a fejével. Victor növekvő aggodalommal benézett a tornaterembe és az óvodába is. Kivinek és Philipnek se híre, se hamva.
Amikor visszament a laborba, hogy felhívja a biztonsági szolgálatot, a büfé vezetőjének üzenete várta, mondván, hogy Kivi és Philip most tértek be egy fagylaltra.
Victor átment a büfébe. Ők ketten az ablak mellett ültek az egyik asztalnál.
– Hát ti, mákvirágok! – szólt Victor tettetett dühvel –, hol a pokolban voltatok?
Kivi megfordult és az apjára nézett. A kiskanál fordítva lógott a szájában. Philip, aki elhitte, hogy Victor mérges, felállt, de nem tudta, hogy mit kezdjen hatalmas, lapát kezeivel.
– Tekeregtünk egy kicsit – felelte Kivi kitérőén.
– Hol? – kérdezte Victor kihívóan. – Eget, földet tűvé tettem értetek.
– Egy kicsit lementünk a folyóhoz – vallotta be Kivi.
– Ha jól emlékszem, azt mondtam, hogy ne menjetek a folyó közelébe.
– Óh, ugyan, apa – mondta Kivi. – Semmi veszélyeset sem csináltunk.
– Én meg nem engedem, hogy Kivinek bármi baja essék – szólt közbe Philip is gyerekesen vékony hangján.
– Tudom, hogy nem – mondta Victor, aki hirtelen nagyon megörült annak, hogy milyen erős felépítésű fickó Philip, ő és Kivi tényleg elválaszthatatlanok voltak, és Victor méltányolta, hogy Philip ennyire ragaszkodik a fiához. – Üljön csak le – mondta neki Victor sokkal kedvesebben. – Egye csak meg a fagylaltját.
Magának is odahúzott egy széket, és a fiához fordult. – Szeretném, ha egy darabig nagyon óvatos lennél idebent. A tegnap éjszakai tégla után gondolom, kitaláltad, hogy vannak itt bizonyos problémák.
– Nem lesz semmi bajom – mondta Kivi.
– Tudom, hogy nem – helyeselt Victor. – De azért egy kis óvatosság sosem árt. Senkinek ne szólj egy szót sem, és tartsd nyitva a szemed, ha Beekmannal vagy Hursttel találkozol, rendben?
– Rendben – felelte Kivi.
– Maga pedig – fordult most Victor Philiphez – nyugodtan viselkedjék úgy, mintha Kivi nem hivatalos testőre lenne. Menni fog?
– Óh, igen, dr. Frank – felelte Philip készségesen.
– Különben is... kezdte Victor, és tudta, hogy Marshának is tetszeni fog az ötlet –, miért nem jön át hozzánk pár napra. Ott maradhat nálunk éjszakára is, úgy, ahogy korábban is tette, amikor Kivi még pici volt. Így még esténként is együtt lehet Kivivel.
– Köszönöm, dr. Frank – mondta Philip széles mosollyal, ami láttatni engedte hatalmas fogait. – Ezer örömmel.
– Akkor ezt megbeszéltük – mondta Victor és felállt. – Most vissza kell mennem az irodába, egész nap csak rohangáltam. Gondolom, úgy egykét óra múlva indulhatunk. Hazafelé megállunk Philipnél, hogy egy-két holmit összeszedhessen.
Kivi és Philip a fagylaltoskanalával integetett Victor után.

Marsha éppen a zöldségeket szedte ki a táskájából, amikor meghallotta Victor kocsijának a hangját a felhajtóról. Miközben Victor arra várt, hogy felemelkedjen az önműködő garázsajtó, Marsha észrevett egy harmadik fejet is a hátsó ülésen. Felnyögött. Csak hat vékony bárányszeletet vett,
Pár perccel később bejöttek a konyhába. – Néhány napra meghívtam Philipet hozzánk – mondta Victor. – Arra gondoltam, hogy az átélt izgalmak után nem árt, ha férfierő is van a háznál.
– Nem hangzik rosszul – mondta Marsha, majd hozzátette: – De remélem, hogy nem a profi biztonságiak helyett van?
Victor elnevette magát. – Nem hát. – Odafordult Kivihez és Philiphez, és azt kérdezte tőlük: – Ti meg miért nem célozzátok meg az uszodát?
Kivi és Philip felmentek átöltözni.
Victor elindult, mintha meg akarná csókolni Marshát, ő azonban már újra nekilátott a zöldségek kipakolásához. Aztán megkerülte a férfit, hogy betegyen néhány dolgot a kamrába. Victor jól tudta, Marsha még mindig dühös, és belátta, hogy a tegnap éjszaka történtek után minden oka meg is volt rá.
– Ne haragudj Philip miatt, az utolsó pillanatban jutott az eszembe – mondta. – Mindazonáltal nem hiszem, hogy több tégla vagy telefon érkezne. Felhívtam azokat az embereket, akik szóba jöhetnek és figyelmeztettem őket.
– Akkor meg hogy kerül ide Philip? – kérdezte Marsha és kilépett a kamrából.
Csak egy kis elővigyázatosság – felelte Victor. Aztán, hogy témát váltson, megkérdezte: – Mi lesz a vacsora?
– Báránysült, de most alaposan be kell osztanom – felelte Marsha és a szeme sarkából figyelte Victort. – Mitől van az az érzésem, hogy valamit még mindig titkolsz előlem?
– A gyanakvó természetedtől – felelte Victor, bár sejtette, hogy az asszony egyáltalán nincs tréfás kedvében. – És mi lesz a bárányhoz? – kérdezte, még mindig azért, hogy másról beszéljenek.
– Articsóka, rizs és saláta. – Marsha számára nyilvánvaló volt, hogy a férje valamit titkol, de egyelőre annyiban hagyta a dolgot.
– Mit segíthetek? – kérdezte Victor és megmosta a kezét a mosogatónál. Általában mindig együtt készítették a vacsorát, hiszen mindketten sokáig dolgoztak. Marsha azt felelte, hogy mossa meg a salátához való zöldséget.
– Reggel elbeszélgettem Kivivel a barátjáról, Richie-ről – szólalt meg Victor. – Meg akarja kérdezni tőle, nincs-e kedve a héten valamelyik nap beugrani Bostonba, egyszóval, úgy érzem, nem tisztességes azt állítani, hogy Kivinek nincsenek barátai.
– Remélem, hogy így lesz – felelte Marsha diplomatikusan.
Miközben feltette a rizst és az articsókát főni, a szeme sarkából egyre Victort figyelte. Abban reménykedett, hogy a férje magától is mond majd valamit a két kisgyerek szerencsétlen haláláról, ám az csak csendben bíbelődött a salátához valókkal. Marsha nem bírta tovább és megkérdezte: – Megtudtál valamit arról, hogy mi okozta a két gyerek halálát?
Victor az asszony felé fordult. – Megvizsgáltam a beépített géneket Kivinél, csakúgy, mint a Hobbs és a Murray gyerekeknél. A két kicsinél egyértelműen abnormálisán viselkedtek és burjánzani kezdtek, ám Kivinél tökéletesen nyugodtak. Sőt még az a felvétel sem hasonlított semmiben sem a két gyerek mostani állapotához, amiket még akkor készítettem, amikor Kivi IQ-ja visszaesett. Vagyis bármi történt is Kivivel, az nem ugyanez az eset volt.
Marsha megkönnyebbülten sóhajtott fel. – Ez jó hír! És miért nem szóltál rögtön?
– Csak most jöttem haza – felelte Victor. – És éppen most mondom.
– Fel is hívhattál volna – mondta Marsha, tudva, hogy Victor még mindig rejteget valamit. – Sőt, belefoghattál volna anélkül is, hogy megvárod, míg rákérdezek.
– Megcsinálhatom a halott gyerekek DNS-szekvencia-elemzését is – mondta Victor, miközben elővette az olajat és az ecetet. – Akkor talán meg tudom majd mondani, mi hozta működésbe a géneket.
Marsha odament a konyhaszekrényhez, és kezdte előszedegetni a tányérokat. Próbálta féken tartani a dühét, amely egyre hevesebben tombolt benne. Hogy tutija ez az ember ennyire félvállról venni az egészet? így amikor Victor megkérdezte tőle, hogy mi másban tudna még segíteni, azt felelte neki, hogy már épp eleget csinált. Victor ezt szó szerint vette: leült a konyhai pult mellett az egyik székre és elnézte, ahogy Marsha megteríti az asztalt.
– Nem volt az véletlen, hogy Kivi hagyta, hogy te nyerd meg az úszóversenyt – mondta Marsha, remélve, hogy beleszúrhat a férjébe. – Már akkor elkezdte ezt a módszert, amikor még csak hároméves volt. – Marsha elmondta Victornak mindazt, amit Martha Gillespie mesélt a gyerek iskola-előkészítőbeli viselkedéséről.
– Mitől vagy olyan biztos benne, hogy dobta a versenyt? – kérdezte Victor.
– Te jó ég, téged még mindig ez bánt! – kiáltott fel Marsha, és kisebbre vette a gázt a rizs alatt. – Mondhatom, nagyon is biztos voltam benne már akkor is, amikor láttam a vasárnap esti versenyt. De most, hogy beszéltem Marthával, még inkább biztos vagyok benne. Úgy fest a dolog, mintha Kivi el akarná terelni magáról a figyelmet.
– Néha az ember sokkal inkább felhívja magára a figyelmet azzal, ha ejti a versenyt – állapította meg Victor.
– Lehet – felelte Marsha, de nem igazán volt biztos benne. – A lényeg az, pokolian szeretném tudni, mi játszódott le benne akkor, amikor az IQ-ja olyan drámaian megváltozott. Lehet, hogy ez sok mindent megmagyarázna a mostani viselkedéséből. Amikor ez történt, minket sokkal jobban érdekelt az egészségi állapota, mint az, hogy mit érezhet.
– Én pedig úgy gondolom, hogy nagyon is jól vette az akadályokat – állította Victor. Odament a hűtőszekrényhez, és kivett belőle egy üveg fehérbort. – Tudom, hogy te nem osztod a véleményemet, én mégis úgy látom, hogy remekül megy neki minden. Boldog kiskölyök. És én büszke vagyok rá. És úgy gondolom, hogy pokolian jó kutató lesz majd belőle egy szép napon. Imádja a labort!
– Feltéve, ha az IQ-ja nem esik le újra – vetette közbe Marsha. – És különben is, én nem a szellemi képességei miatt aggódom. Engem az aggaszt, hogy a kimondhatatlanul aljas kísérleted az emberi érzéseket rombolta le benne. – Marsha elfordult, hogy elrejtse feltörő könnyeit. Egyáltalán nem volt biztos benne, amikor ennek az egésznek vége lesz, ki tud-e majd tartani a férje mellett. De vajon Kivi képes lesz-e megválni a drágalátos laborjától és vállalja-e, hogy vele él majd?
– Óh, ti pszichológusok... – dörmögte Victor, miközben elővette a dugóhúzót.
Marsha megkavarta a rizst és megnézte az articsókát. Megpróbált uralkodni az érzésein. Nem akart több könnyet ejteni. Pár percig nem szólt egy szót sem. Amikor aztán újra megszólalt, azt mondta: – Bárcsak naplót vezettem volna Kivi fejlődéséről. Most nagyon jól jönne!
– Én vezettem – mondta Victor, miközben hangos cuppanással kirántotta a dugót az üvegből.
– Tényleg? – kérdezte Marsha. – És ezt miért nem mondtad eddig?
– Mert ez is az ISF-kísérletek része volt.
– Megnézhetem? – kérdezte Marsha, akin újra erőt vett a düh, amiért Victor gátlástalanul úgy kezeli a fiát, mintha az holmi tengerimalac lenne.
– Victor megkóstolta a bort. – A dolgozószobámban van. Később, ha már Kivi ágyban lesz, megmutatom.

Marsha Victor dolgozószobájában ült. Ragaszkodott ahhoz, hogy egyedül olvashassa el a naplót, ugyanis tisztában volt vele, hogy Victor jelenléte csak még jobban felingerelné. Könnyek szöktek a szemébe, ahogy újra átélte Kivi születését. S bár a napló bejegyzései leginkább laboratóriumi összegzésekből álltak, mégis fájdalmasan hatottak Marshára. Ő már el is feledkezett arról, Kivi hogyan követte a szemével minden mozdulatát már a megszületése pillanatától kezdve, jóval azelőtt, mint ahogy ezt a többi baba elkezdi.
A gyerek a fejlődés összes mérföldkövét jóval a korát megelőzően érte el; különösen igaz volt ez a beszédre. Hét hónapos korában, amikor egy baba még csak azt formálgatja, hogy “mama" meg “papa", Kivi már egész mondatokban beszélt. Egyéves korára már szép szókészlettel rendelkezett. Tizennyolc hónapos korában, amikor még csak azt várják el egy babától, hogy majdnem teljes biztonsággal járjon, Kivi már vígan biciklizett egy apró kerékpáron, amit Victor az ő kedvéért csináltatott.
Most, hogy Marsha elolvasta mindezt, eszébe jutott, micsoda izgalmas időszak volt is ez. Minden nap azzal telt, hogy a gyerek vagy tökélyre vitt valamilyen tevékenységet, vagy pedig új és váratlan képességet fedeztek fel benne. Most ráeszmélt, ő is csak úgy lubickolt Kivi egyedülálló teljesítményeiben. Akkoriban őt magát is kevéssé foglalkoztatta, hogy a koraérettség milyen hatással lehet majd a gyerek személyiségfejlődésére. Pszichológus létére tudnia kellett volna.
Victor lépett be a szobába valami üres kifogást motyogva, miszerint az egyik könyve kellene, amikor Marsha éppen a “matematika" fejezethez ért Marsha, akit kényelmetlenül érintett, hogy oly rövidlátónak bizonyult, hagyta, hogy Victor mégis ott maradjon a szobában, amíg ő folytatta az olvasást. Számára a matematika mindig is a rémek réme volt. Az egyetem alatt különórákra kellett járnia ahhoz, hogy elérje a megfelelő osztályzatot. Amikor látta, hogy Kivi milyen rendkívül otthonosan mozog a számok világában, Marsha teljesen elképedt. Hároméves korában úgy magyarázta el a differenciál és integrálszámításokat, hogy még Marsha is megértette. Életében először akkor sikerült felfognia e számítások alapelvét.
– Engem az nyűgözött le – szólalt meg Victor –, hogy a matematikai egyenleteket le tudta fordítani a zene nyelvére.
Marshának most az is eszébe jutott; akkoriban azt hitték, hogy egy új Beethoven cseperedik fel a kezeik között. – Nekem pedig eszembe se jutott, hogy a zsenialitással járó megterhelés jóval több, mint amit egy totyogó kisgyerek elbírhat – gondolta Marsha keserűen. Szomorúan lapozta át a következő lapokat és meglepetten látta, hogy a napló a végéhez érkezett.
– Remélem, ez nem minden? – kérdezte.
– Sajnos, igen.
Marsha elolvasta az utolsó oldalakat. Az utolsó bejegyzés 1982. május 6-án kelt. Annak a Kiméra óvodában töltött napnak a tapasztalatait írta le, amelyre Marsha is olyan élénken emlékezett. Ezután egy száraz összegzés következett arról, hogy Kivi intelligenciaszintje hirtelen visszaesett, így szólt az utolsó mondat: “Kivi agyfunkciójában akut változás történt, ami most stabilizálódni látszik."
– És tovább már nem folytattad? – kérdezte Marsha.
– Nem – ismerte el Victor. – Úgy véltem, hogy a kísérlet a kezdeti eredmények ellenére kudarccal végződött, így aztán már nem volt értelme, hogy folytassam a bejegyzéseket.
Marsha becsukta a könyvet. Arra számított, hogy olyan információkra lel, amelyek közelebb viszik Kivi személyiségben torzulásainak a megértéséhez.
– Bárcsak találtam volna-a naplóban valamiféle pszichoszomatikus betegségre vagy a változás ellenreakciójára utaló jegyeket. Abból kiderülhetett volna, hogy fogékony-e valamilyen terápiára. Bárcsak érzékenyebben reagáltam volna akkor, amikor mindez történt.
– Én azt hiszem, hogy Kivi problémája valamilyen sejtrendszeren belüli jelenségre vezethető vissza – vetette fel Victor. – Így aztán nem hiszem, hogy ezen bármit is segíthetett volna a naplóvezetés.
– Éppen ettől rettegek – mondta Marsha. – Attól, hogy Kivi is meghal, ugyanúgy, mint a Hobbs és a Murray gyerekek, vagy szarkómás lesz, mint az öccse vagy Janice. Épp eleget tudok a munkádról ahhoz, hogy azt is tudjam: a génterápia jövőjében az egyik legnagyobb fenyegetés éppen a daganatok kifejlődése. Majd minden ember attól fél, hogy a beékelődött gének hatására a proto-onko gének átalakulhatnak onko-génekké, s így az érintett sejtek daganatsejtekké válnak.
Itt elhallgatott. Érezte, hogy elönti a tehetetlen düh. – Hogyan tudok minderről úgy beszélni, mintha pusztán tudományos probléma lenne az egész? A fiunkról van szó, akibe te belecsempésztél valamit, amitől meg fog halni!
Marsha a kezébe temette az arcát. És hiába próbált uralkodni magán, kicsordultak a könnyei. Most már nem is bánta, hogy sír.
Victor megpróbálta átölelni, ám Marsha megrázta magát. A férfi elkeseredetten felállt. Egy darabig elnézte az asszony meg-megrázkódó vállát. Semmit sem tudott felhozni a saját mentségére, így inkább kiment a szobából és elindult az emeletre. Súlyos fájdalom telepedett rá. S mindazok után, amiket ma fölfedezett, sokkal több oka volt arra, hogy rettegjen Kivi életéért, mint a feleségének.

8.

Csütörtök délelőtt

Nem értette, az emberek hogyan tudják ezt naponta elviselni; Victor rettenetesen szenvedett a szokásos reggeli bostoni csúcsforgalomban.
Míg sikerült nyugati irányban ráhajtania a Storrow Drive-ra, addig már valamelyest javult a helyzet, és már csak a Fenway környékén lassult le újra a menet. Elmúlt már kilenc, mire odaért a nyüzsgő gyerekklinikához. Egyenesen a patológiára ment.
– Merre találom, kérem, dr. Shryackot? – kérdezte Victor. A titkárnő felpillantott, és anélkül, hogy levette volna fejéről a diktafon fülhallgatóit, a folyosó vége felé mutatott.
Victor a névtáblákat figyelve elindult.
– Elnézést. Dr. Shryack? – kérdezte Victor, amikor belépett az egyik nyitott ajtón. A rendkívül fiatalnak látszó férfi elvette a szemét a mikroszkópról.
– Dr. Frank vagyok – mutatkozott be Victor. – Emlékszik? Én voltam az, aki beestem, amikor a Hobbs gyereket boncolta.
– Oh, hogyne – mondta dr. Shryack. Felállt és odanyújtotta a kezét. – örülök, hogy sokkal kellemesebb körülmények között láthatom újra. Szólítson csak Stephennek.
Victor kezet fogott vele.
– Attól tartok, nincs még végleges diagnózisunk – mondta Stephen. – Gondolom, emiatt jött. Még csak most készítik a preparátumokat.
– Hogyne, még mindig érdekel a dolog – mondta Victor. – De most valójában azért jöttem, hogy egy újabb szívességet kérjek magától. Arra lennék kíváncsi, vajon rutinszerűen vesznek-e folyadékmintákat is a boncolásoknál?
– Természetesen – felelte Stephen. – Mindig elvégezzük a toxikológiai vizsgálatokat is, legalábbis a szűrést.
– Azt reméltem, kaphatok egy keveset a folyadékmintákból is – mondta Victor.
– Jólesik az érdeklődése – jegyezte meg Stephen. – A legtöbb belgyógyász nagy ívben elkerül minket. Jöjjön, lássuk, mink van.
Kiléptek az irodából, Stephen mutatta az utat, végigmentek az előtéren, majd beléptek egy hatalmas laboratóriumba, ahol az orvos megállt és kérdezett valamit egy szigorúan öltözött középkorú asszonytól. Legalább egy percig beszélgettek, amikor az asszony a terem másik vége felé mutatott. Ekkor Stephen átvezette Victort a laboron és beléptek egy kisebb helyiségbe.
– Azt hiszem, szerencsénk van – Stephen kinyitotta a szemben lévő falnál álló hatalmas hűtő ajtaját és keresgélni kezdett a bedugaszolt Erlenmeyer üvegcsék erdejében. Megtalálta az egyiket és odaadta Victornak. Nemsokára megtalálta a másik hármat is.
Victor kezében két üvegcse vér és ugyanennyi vizelet volt.
– Mennyi kell? – kérdezte Stephan.
– Csak egy-egy csepp – mondta Victor.
Stephen nagyon óvatosan áttöltött egy kicsit mindegyik üvegcséből a kémcsövekbe, amiket egy közeli polcról emelt le. Lezárta a fiolákat, piros filctollal azonosította mindegyiket, majd Victor kezébe nyomta a mintákat.
– Segíthetek még valamiben? – kérdezte Stephen.
– Hát igazán nem szeretnék visszaélni a kedvességével – mondta Victor.
– Ugyan, semmiség – mondta Stephen.
– Körülbelül öt évvel ezelőtt a fiam egy nagyon ritka májszarkómában halt meg – kezdte Victor.
– Igazán sajnálom.
– Itt kezeltek. Akkoriban az orvosok azt mondták, egy-két hasonló esettel találkoztak csak az irodalomban. Úgy vélték, hogy a szarkóma a Kupffer-sejtekben fejlődött ki, így valójában a reticuloendotheliális rendszer szarkómásodott el.
Stephen bólintott. – Azt hiszem, olvastam erről az esetről. Sőt, biztos vagyok benne.
– Mivel annyira ritka tumor – kezdte Victor –, mit gondol, őriznek mintát belőle?
– Van rá esély – felelte Stephen. – Menjünk vissza az irodámba.
Amikor Stephen elhelyezkedett a számítógép-terminál előtt, megkérdezte David teljes nevét és születésének dátumát. Betáplálta a gépbe az adatokat, erre megkapta David kórházi számát és a boncolási jegyzőkönyvet. Ujjával kísérte a sorokat a képernyőn, amíg rátalált a keresett információra. Itt van a minta száma. Menjünk, nézzük meg.
Ezúttal az alagsorba vezette Victort. – Van itt egy kriptánk, itt tároljuk a hosszú időre megőrzendő anyagokat – magyarázta.
A liftből egy gyengén megvilágított helyiségbe léptek, amelyből számtalan elágazás kígyózott minden irányba. Csövek és vezetékek mindenütt a mennyezeten, alul meg a csupasz, porzó beton.
– Ritkán kell ide lejárnunk – mondta Stephen és mutatta az utat a labirintuson át. Végül megállt egy nehéz fémajtónál. Victor segített kinyitni, ekkor Stephen benyúlt és felkattintotta a villanyi.
Tágas, gyéren megvilágított terem volt, egymástól távol elhelyezett tartókban égtek a villanykörték. A levegő hideg és párás volt. Rengeteg fémpolc sorakozott itt, szinte a mennyezetig ért valamennyi.
Stephen megnézte a papírszeletre sebtében felírt számot, és megindult az egyik sor mellett. Victor a nyomában, szeme ide-oda járt a polcokon. Egyszer csak megállt, a szeme rászegeződött egy gyerekfejre, amit egy nagyméretű üvegtartályban tartósítóoldatban tároltak. A szemek tágra nyitva bámultak: a száj pedig örökkévaló sikolyba merevedett. Victor most a többi üvegedény felé fordította a tekintetét. Mindegyikben a múlt egy-egy szörnyűséges szenvedésének tanúbizonysága állt. Megrázkódott, majd észrevette, hogy szem elől tévesztette Stephent.
Idegesen nézett körül, amikor meghallotta az orvos hangját: – Erre.
Victor előresietett, rá se nézve többé a mintákra. Amikor a sarokba ért, látta, hogy a patológus, odaérve az egyik polchoz, nagy zajjal félretolja az üvegtárolókat. – Heuréka! – kiáltott fel és felegyenesedett. Egy közepes méretű hasas üveget tartott a kezében, benne átlátszó folyadékban egy felfüggesztett, duzzadt máj. – Szerencséje van – mondta.
Később, már a liftben felfelé menet megkérdezte Victortól, miért kell neki a szövetminta.
– Kíváncsiságból – felelte Victor. – Amikor David meghalt, annyira elhatalmasodott rajtam a fájdalom, hogy nem tettem fel kérdéseket. De most, ennyi év után, szeretnék többet tudni arról, hogy miért halt meg.

Marsha keresztülhajtott Kivivel és Philippel a Kiméra kapuján. Kivi egész úton egy új Pac-Man videojátékról fecsegett, mint bármely másik tízéves kisgyerek.
– Köszi a fuvart, mami – mondta és kiugrott.
– Mondjátok meg Colleennak, hogy merre játszotok – mondta Marsha. – És szeretném, ha nem mennétek a folyó közelébe. A hídról is láthattátok, mennyire megáradt.
Philip is kikászálódott a hátsó ülésről. – Semmi baja sem lesz Kivinek – mondta.
– Biztos, hogy nem akarsz inkább átmenni a barátodhoz, Richie-hez? – kérdezte Marsha.
– Jól érzem itt magam – felelte Kivi. – Ne izgulj miattam. Jó?
Marsha elnézte Kivit, ahogy igencsak szedte a lábát, hogy lépést tudjon tartani a nekiiramodott Philippel. – Micsoda pár! – gondolta Marsha, és megpróbálta elűzni magától a tegnapi látomást, nehogy megint pánikba essen.
Leállította a kocsit és elindult az óvoda felé. Amikor belepett az épületbe, teniszlabda pattogását hallotta. A pályák egy emelettel feljebb voltak, a fitness centerben.
Marsha a földön térdelve találta Pauline-t, éppen egy gyerekcsoportnak segédkezett az ujjal festésben. Amikor észrevette Marshát, talpra szökkent. Alakja ékes bizonyítéka volt annak, hogy éveken át aerobicedzőként is tevékenykedett.
Amikor Marsha arra kérte, szakítson rá pár perc időt, Pauline ott hagyta a gyerekeket és kiment, hogy másik felügyelőt keressen. Miután visszatért egy fiatalabb vászonruhás nővel, átvezette Marshát egy gyerekágyakkal és összecsukható ágyakkal teli szobába.
– Itt zavartalanul beszélgethetünk – mondta Pauline. Nagy, mandulavágású szemei idegesen pillantottak Marshára, akiről feltételezte, hogy a férje képviseletében hivatalos ügyben jár itt.
– Nem úgy jöttem, mint az egyik tulajdonos felesége – szólt Marsha, megpróbálva megnyugtatni Pauline-t.
– Értem – Pauline megkönnyebbülten felsóhajtott és elmosolyodott. – Már azt hittem, valami komoly baj van.
– Éppen ellenkezőleg – mondta Marsha. – A fiamról szeretnék magával beszélgetni.
– Csodálatos kisfiú – mondta Pauline. – Gondolom, tudja, hogy időről időre átjön és segít nekünk. Sőt, az elmúlt hétvégén is itt járt.
– Nem is tudtam, hogy az ovi hétvégeken is nyitva van – mondta Marsha.
– A hét minden napján – jelentette ki Pauline büszkén. – Itt, a Kimérában egy csomó ember mindennap dolgozik. Azt hiszem, ezt nevezik elhivatottságnak.
Marsha nem volt egészen bizonyos abban, hogy ezt hívják elhivatottságnak, s arra gondolt, vajon mekkora nyomást gyakorol az ilyesfajta elhivatottság a már amúgy is fellazult családi kapcsolatokra. Persze ezt nem mondta ki hangosan. Ehelyett megkérdezte Pauline-től, emlékszik-e még arra a napra, amikor Kivi IQ-ja leesett.
– Már hogyne emlékeznék. Itt történt, s ezért valahogy mindig úgy érzem, én is felelős vagyok érte.
– Erről szó sincs – mondta Marsha mosolyogva. – Nos, én arra vagyok kíváncsi, hogy ezután Kivi hogyan viselkedett.
Pauline elgondolkodva nézett a földre; néhány perc múlva felemelte a fejét. – Azt hiszem, számomra a legszembetűnőbb változás az volt, hogy vezéralakból külső megfigyelővé változott. Korábban mindig mindent ki akart próbálni. Később azonban állandóan unatkozott, és erőltetni kellett, hogy részt vegyen a közös foglalkozásokban. Ezenkívül került minden vetélkedést. Mintha csak kicserélték volna. Igazából nem is erőltettük; nem mertük. Különben is, ezután az epizód után már sokkal kevesebbet láttuk, mint azt megelőzően.
– Ezt hogy érti? – kérdezte Marsha. – Azután, hogy kivizsgáltattuk, az iskola-előkészítő után mindennap ide hoztuk.
– Nem, dehogy – válaszolt Pauline. – Idejének nagy részét ezután már az édesapja laboratóriumában töltötte.
– Igazán? Én azt hittem, hogy ez csak akkor kezdődött, amikor már iskolás volt. De hát mit tudhatok én, én csak az anyja vagyok.
Pauline elmosolyodott.
– És hogy állt a barátokkal? – kérdezett tovább Marsha.
– Ez sohasem volt Kivi erős oldala – felelte diplomatikusan Pauline. – Mindig is sokkal jobb kapcsolatban volt a személyzettel, mint a gyerekekkel. Az IQ-ja visszaesése után hajlamos volt arra, hogy magányosan elvonuljon. Várjon csak, helyesbítenem kell. Ugyanis úgy emlékszem, nagyon is élvezte annak a szellemi fogyatékosnak a társaságát.
– Philipre gondol? – kérdezte Marsha.
– Igen, ő az – felelte Pauline. Marsha felállt, köszönetet mondott Pauline-nak, majd együtt mentek a kijárathoz.
– Lehet, hogy Kivi már nem olyan briliáns, mint korábban volt – mondta Pauline már az ajtóban –, de remek fiú. És itt az óvodában mindannyian nagyra tartjuk.
Marsha visszasietett a kocsijához. Nem sokat tudott meg, de az nyilvánvalónak tűnt, hogy Kivi mindig is sokkal magányosabb volt, mint ő valaha is sejtette.

Victor jól tudta, hogy nyomban az irodájába kellene sietnie, mihelyt megérkezett a Kimérába. Colleennál már minden bizonnyal ég a ház; ellepik a sürgős ügyek. Ehelyett, kezében szorongatva a gyerekkórházban kapott mintákat, mégis először a laborba indult. Útközben megállt a számítógépközpontnál.
Victor először a meghibásodott gépnél kereste Louis Kaspwiczet, de úgy látszott, hogy a hibát időközben már kijavították. A gép újra működött, villogtak a jelzőfények és forogtak a mágnesszalag tekercsek. Az egyik fehér köpenyes műszerész felvilágosította, hogy Louis az irodájában van és a könyvelési program egy műszaki hibájának okát kutatja.
Amikor Louis meglátta Victort, félretolta a vaskos programot, amin éppen dolgozott, és elővette azokat a naplóadatokat, amelyeket félretett, hogy megmutassa Victornak.
– Ellenőriztem az elmúlt hat hónapot – szólt Louis, és kirakta a papírokat, hogy Victor is jól láthassa –, és aláhúztam azokat az időpontokat, amikor a kalóz bekapcsolódott. Ebből kiderült, hogy a kölyök minden péntek este nyolc körül lép akcióba. Általában minden második esetben elég sokáig lóg a gépen ahhoz, hogy azonosítani lehessen.
– Miért mondja azt, hogy “kölyök"? – kérdezte Victor, miközben felpillantott a naplóadatokból.
– Hát, ez csak amolyan szokás – felelte Louis.
– Valaki, aki betör egy magánszámítógép-rendszerbe, végtére is bármilyen korú lehet.
– Lehet akár valamelyik versenytársunk is? – kérdezte Victor.
– Pontosan, bár a tapasztalatok azt mutatják, hogy rendszerint tizenévesek szórakoznak ezzel a legtöbbet, az izgalom miatt. Ez olyan számukra, mint valamelyik számítógép-játékuk.
– És mikor kezdhetjük azonosítani? – kérdezte Victor.
– Amilyen gyorsan csak lehet – felelte Louis.
– A hideg is kiráz attól a gondolattól, hogy ez már ilyen régóta folyik. El sem tudom képzelni, miféle disznóságon töri ez a fickó a fejét. Egyszóval, beszéltem a telefontársasággal, és megállapodtam velük, hogy holnap estére átküldenék ide néhány műszerészt, amennyiben ez az időpont megfelel magának.
– Remek – mondta Victor.
Miután ez elintéződött, Victor a laborba indult. Robert még mindig azzal foglalatoskodott, hogy a beépített gének DNS-szekvenciáját elemezte.
– Van itt egy ennél sürgősebb munka is – hadarta Victor. – Ha szükségesnek látja, vegye ki az egyik technikust a most folyó projektek egyikéből, hogy segítsen magának, viszont azt akarom, hogy ezt a munkát maga csinálja meg.
– Átveszem majd Harryt, ha szükséges – felelte Robert. – Mi ez a munka?
Victor kibontotta a barna papírzacskót és kivett belőle egy kis üveget. Robert felé nyújtotta. A keze megremegett.
– Ez egy darab a fiam májából.
– Kiviéből? – Robert beesett arcára kiült a döbbenet. A szeme még jobban kitágult.
– Nem, nem. Davidé. Emlékszik, hogy annak idején a családom minden tagjának elkészítettük a DNS-elemzését?
Robert bólintott.
– Azt szeretném, ha most ennek a daganatnak is elkészítené a DNS-elemzését – mondta Victor.
– És szeretném, ha csinálna néhány rutin hematoxylin- és eosinfestést, valamint egy kromoszómatanulmányt is. – Megkérdezhetem, hogy mire kell mindez?
– Csak csinálja meg! – mondta élesen Victor.
– Rendben van – mondta Robert és idegesen a földre nézett. – Nem az okokat akartam firtatni. Csak arra gondoltam, hogy ha valami meghatározott dologra kíváncsi, akkor nyitva tarthatom a szememet.
Victor beletúrt a hajába. – Ne haragudjon, hogy így magára mordultam – mondta. – De borzasztóan ideges vagyok.
– Nem kell mentegetőznie – mondta Robert.
– Azonnal nekilátok.
– Várjon egy kicsit, van még valami más is – mondta Victor. Elővette a négy bedugaszolt fiolát. – Itt van néhány vér- és vizeletminta; azt kellene megnézni, kimutatható-e bennük a Cephaloclor nevű, cephalosporint tartalmazó antibiotikum.
Robert elvette a mintákat, megrázta a fiolákat, hogy lássa az anyagok állagát, majd elolvasta a filctollal ráírt címkéket. – Erre ráállítom Harryt. Tisztességesen megcsinálja.
– És hogy halad a DNS-szekvenciaelemzés?
– kérdezte Victor.
– Lassan, mint mindig – felelte Robert.
– Mutációt észleltek?
– Eddig még nem – felelte Robert. – És abból, ahogy a szondák felcsípik a részecskéket, ezen a ponton arra következtetek, hogy a gének tökéletesen stabilak.
– Szerencsétlen dolog – jegyezte meg Victor.
– Én azt hittem, örülni fog ennek a hírnek – mondta Robert.
– Normális körülmények között örülnék – felelte Victor. Nem fejtette ki bővebben. Túlságosan is bonyolult lett volna elmagyaráznia Robertnek, hogy azt remélte, bizonyítékot talál majd arra, hogy a halott gyerekek ISF-génjei különböztek Kiviétől.
– A, szóval itt bujkál! – szólalt meg egy hang, megriasztva a két férfit. Megfordultak és látták, hogy Colleen áll az ajtóban, terpeszállásban, keresztbe font karokkal. – Valamelyik titkárnő mondta, hogy errefelé látta bolyongani – mondta kacsintva.
– Éppen indultam az irodába – mondta Victor védekezőén.
– Persze, én meg éppen eltaláltam a lottó ötöst – nevetett Colleen.
– Gondolom, az iroda tiszta bolondokháza? – kérdezte Victor megjuhászodva.
– Most meg már azt hiszi, hogy nélkülözhetetlen – vetette oda Colleen tréfásan Robertnek – Ami azt illeti, nem is állnak olyan rosszul a dolgok. A legtöbbet már rég elintéztem. De van valami, amit azonnal meg kell tudnia.
– Mi az? – kérdezte Victor és hirtelen elfogta az aggodalom.
– Beszélhetnénk valahol négyszemközt? – Rámosolygott Robertre, ezzel is jelezve, hogy nem udvariatlanságból teszi.
– Hogyne – felelte Victor esetlenül. Átment a laboron, oda, ahol a fülkék sorakoztak. Colleen követte.
– Gephardtról van szó – mondta Colleen. – Darryl Webster, tudja, aki a vizsgálatokat vezeti, egész nap kereste magát. Végül is nekem mondta el, amit mondani akart. Szabálytalanságok egész sorát fedezte fel. Az alatt az idő alatt, amíg Gephardt volt a Kiméra anyagbeszerzési főnöke, egy csomó laboratóriumi berendezésnek lába kelt.
– Például? – kérdezte Victor.
– Menő dolgok egytől egyig – felelte Colleen.
– Gyors fehérjefolyadék kromatográf egységek, DNS-szekvenciaelemzők, tömegspektrométerek meg ilyesmik.
– Atyaúristen!
– Darryl úgy gondolta, hogy erről feltétlenül tájékoztatni kell magát – folytatta Colleen.
– Talált hamis megrendelőket?
– Nem – felelte Colleen. – Teljesen érthetetlen. A raktár megkapta a berendezéseket. Ám azok soha nem kerültek át azokra az osztályokra, amelyek állítólag megrendelték. Azok pedig sohasem keresték, hiszen nem is írtak megrendelőleveleket.
– Egyszóval Gephardt megfújta valamennyit? – mondta csodálkozva Victor. – Most már nem csodálom, hogy az ügyvédje mindenáron megegyezésre szeretett volna jutni velünk. Tudta jól, hogy mit fogunk találni.
Dühösen gondolt arra, hogy a téglához kötözött cédula is egy megállapodásra célzott. Nagyon valószínű hát, hogy Gephardt áll a zaklatások mögött.
– Megvan ennek a gazembernek a telefonszáma? – kérdezte Victor felpaprikázva.
– Azt hiszem, igen – felelte Colleen. – Rajta kell legyen a személyi lapján.
– Beszélni akarok Gephardttal. Elegem van abból, hogy mindig csak az ügyvédjén keresztül tárgyalunk.
Útban az adminisztrációs épület felé Colleennek szaladnia kellett, hogy lépést tudjon tartani a főnökével. Soha nem látta őt ennyire dühöngeni.
Még akkor is forrt a méreg Victorban, amikor letárcsázta Gephardt számát és intett Colleennek, hogy maradjon bent a szobában, hogy tanúja legyen a beszélgetésnek. – Hogy a fene enné meg! – Káromkodott Victor. – Vagy nincs otthon a gazember vagy nem veszi fel a telefont. Hol lakik?
Colleen utánanézett. Lawrence-i cím volt, nem messze a Kim érától.
– Azt hiszem, hazafelé megállók és meglátogatom a barátunkat – mondta Victor. – Az az érzésem, ő is járt már nálam. Itt az ideje, hogy viszonozzam a látogatását.

Amikor egyik páciense beteget jelentett, Marsha úgy döntött, kihasználja a felszabadult egy órát és elmegy a Pendleton magániskolába, ahol Kivi tanult az óvoda befejezése óta.
A csupasz fák és tél rágta barna fű ellenére gyönyörű volt a környezet. A kőépületeket repkény borította, ami patinás főiskolai vagy egyetemi külsőt kölcsönzött az épületegyüttesnek.
Marsha felhajtott az irodaépületig, és kiszállt a kocsiból. Nem ismerte különösebben jól az iskolát. Igaz, ő maga meg Victor is rendszeresen eljártak a szülői értekezletekre, ám az igazgatóval, Perry Remingtonnal Marsha eddig még csak két alkalommal találkozott. Remélte, hogy fogadja majd.
Amint belépett az épületbe, örömmel látta, hogy néhány titkárnő szorgoskodik az íróasztaloknál. A tanári karra és a személyzetre szerencsére nem vonatkozott a vakáció. Mr. Remington az irodájában volt, és néhány percen belül Marsha rendelkezésére állt.
Nagydarab, nyírott körszakállas férfi volt. Bozontos szemöldök meredezett szarukeretes szemüvege fölött.
– Mindig örülünk, ha a szülőkkel találkozunk – mondta Mr. Remington, és hellyel kínálta Marshát. Leült, lábát keresztbe vetette és egy osztálynaplót egyensúlyozott a térdén. – Miben segíthetek?
– A fiam, Kivi miatt jöttem – mondta Marsha.
– Pszichológus vagyok és hogy őszinte legyek, egy kicsit aggódom miatta. Tudom, hogy az osztályzatai rendben vannak, engem inkább az érdekelne, milyen a viselkedése. – Marsha szünetet tartott. Nem akarta a szavakat Mr. Remington szájába adni.
Az iskolaigazgató megköszörülte a torkát. – Amikor szóltak, hogy maga kint vár, én gyorsan átnéztem Kivi anyagát – mondta. Megütögette a naplót, testhelyzetet váltott és megcserélte a lábát. – Ami azt illeti, ha most nem jött volna ide, akkor valószínűleg én hívom fel telefonon, mihelyt újra indul az iskola. Ugyanis a tanárai is aggódnak Kivi miatt. Bár a tanulmányi eredménye kitűnő, a figyelmével problémák vannak. A tanárok panaszkodnak, hogy gyakran álmodozik vagy teljesen elmerül a saját világában, bár az is igaz, ha felszólítják, akkor mindig pontosan tudja a helyes válaszokat.
– Akkor mi nyugtalanítja a tanárait? – kérdezte Marsha.
– Azt hiszem, a verekedések.
– Verekedések? – kiáltott fel Marsha. – Eddig egy hangot sem hallottam a verekedésekről.
– Csak ebben az évben négy vagy öt alkalommal fordult már elő.
– És erről miért nem tájékoztattak? – kérdezte bosszúsan Marsha.
– Azért nem kerestük meg magát, mert ez volt Kivi kifejezett kérése.
– De hiszen ez képtelenség! – szólt Marsha emelt hangon. – Hagyják, hogy egy gyerek utasítgassa magukat!
– Egy pillanat, dr. Frank – mondta Mr. Remington. – A jelenlévő tanárok számára minden esetben teljesen egyértelmű volt, hogy a maga fiát provokálták, és Kivi csak a legvégső esetben használta az öklét. Mindegyik incidensnél arról volt szó, hogy egy hírhedten agresszív kölyök gyerekes módon ugratta Kivit az ő... hm, mássága miatt. Efelől semmi kétség sem merült fel egyik esetben sem. Soha nem Kivi hibájából történt, sohasem volt ő a kezdeményező. Éppen ezért tartottuk tiszteletben azt a kérését, hogy ezzel ne zavarjuk magát.
– De hiszen meg is sérülhetett volna – mondta Marsha és hátradőlt a székben.
– Ez a másik dolog, ami mindenkit meglepett – mondta Mr. Remington. – Hogy egy olyan fiú, mint Kivi, aki még csak nem is atletizál, ilyen bámulatra méltó módon tudja megvédeni magát. Az egyik fiú törött orral került ki az ütközetből.
– Ezekben a napokban nem kevés dolgot tudok meg a fiamról – mondta Marsha. – És barátai vannak-e?
– Eléggé magának való gyerek – mondta Mr. Remington. – Az a helyzet, hogy nem nagyon érintkezik a többi tanulóval. Persze ellenségeskedésről szó sincs. Csak Kivi el van foglalva a saját dolgaival.
Marsha nem éppen ezt szerette volna hallani. Azt remélte, hogy a fia az iskolában sokkal nyitottabb, mint otthon. – Boldog gyereknek mondaná Kivit? – kérdezte.
– Hát, ez nehéz kérdés – mondta Mr. Remington. – Azt nem állítanám, hogy boldogtalan, de az az igazság, hogy Kivi nem túl gyakran mutatja ki az érzelmeit.
Marsha összeráncolta a homlokát. A hallottak skizoid hajlamra vallottak. A kép nemhogy javult volna, hanem egyre rosszabb lett.
– Az egyik matematikatanárunkat, Raymond Cavendisht – szólt Mr. Remington – különösen érdekelte Kivi. Hatalmas erőfeszítéseket tett, hogy megpróbáljon behatolni Kivi magánvilágába.
Marsha előrehajolt. – Igazán? És sikerrel járt?
– Sajnos, nem – felelte Mr. Remington,
– Mindezt csak azért említem, mert Raymond célja az volt, hogy Kivit bevonja valami iskolán kívüli tevékenységbe is, például sportba. Kivit nem nagyon érdekelte a dolog, holott nagyon is tehetséges volt mind a kosárlabdában, mind a futballban. Magam is osztom Raymond véleményét: szükséges lenne, hogy Kivi másféle dolgok iránt is érdeklődjék.
– És miért érdekelte annyira Mr. Cavendisht az én fiam?
– Mert elkápráztatta Kivi matematikai érzéke. Át is tette Kivit egy elit osztályba, ahová különböző korú gyerekek jártak. Itt mindegyik gyerekeknek alkalma nyílt arra, hogy a saját képessége szerint haladjon. Egyik nap, amikor Raymond éppen pár középiskolásnak segített az algebrai feladatok megoldásában, azon kapta Kivit, hogy álmodozik. A nevén szólította; figyelmeztetni akarta, hogy a feladatával foglalkozzék. Kivi azonban azt hitte, hogy kihívták felelni és mindenki legnagyobb meglepetésére bemondta a középiskolás szintű feladat megoldását.
– Ez hihetetlen! – mondta Marsha. – Beszélhetnék Mr. Cavendish-szel?
Mr. Remington megrázta a fejét. – Sajnos nem, Mr. Cavendish pár évvel ezelőtt elhunyt.
– Óh, igazán sajnálom.
– Nagy veszteség volt az iskolának – mondta Mr. Remington.
A beszélgetés néhány másodpercre elakadt. Marsha már éppen el akart köszönni, amikor Mr. Remington azt mondta: – Ha a véleményemre kíváncsi, én azt hiszem, Kivinek csak előnyére szolgálna, ha több időt töltene itt az iskolában.
– Úgy érti, hogy a nyári időszakban? – kérdezte Marsha.
– Nem, dehogy, az iskolaév alatt. A férje gyakran kikéri Kivit az iskolából, hogy a gyerek a laborban tölthesse az idejét. Én is híve vagyok az alternatív oktatási környezetnek, mégis úgy gondolom, hogy Kivinek itt is aktívabbnak kellene lennie, különösen a tanórán kívüli tevékenységekben. Azt hiszem...
– Egy pillanat – szakította félbe Marsha. – Azt akarja mondani, hogy Kivi gyakran hiányzik az iskolából azért, mert a laborban van?
– Igen – mondta Mr. Remington. – Így van.
– Erről én semmit sem tudtam – vallotta be Marsha. – Arról tudok, hogy Kivi rengeteg időt tölt az intézetben, de arról fogalmam sem volt, hogy emiatt az iskolából is hiányzik.
– Ha meggondolom – mondta Mr. Remington –, akkor azt mondanám, hogy Kivi több időt tölt a laborban, mint az iskolában.
– Te jó ég! – kiáltott fel Marsha.
– Ha magának is az a véleménye, ami nekem – mondta Mr. Remington –, akkor azt hiszem, beszélhetne erről a férjével.
– Hogyne – mondta Marsha és felállt. – Biztos lehet benne, hogy beszélek vele.

– Várjatok meg itt az autóban – mondta Victor Kivinek és Philipnek, miközben előrehajolt és a szélvédő üvegén át kinézett Gephardt házára. Jellegtelen, kétemeletes épület volt, téglahomlokzattal és álzsalugáterekkel.
– Fordítsd el a kulcsot, hogy legalább a rádiót hallgathassuk – szólalt meg Kivi az anyósülésen; Philip hátul ült.
Victor elfordította az indítókulcsot. Újra felhangzott a rekedt rockzene, amit korábban Kivi választott ki magának, így, hogy a motor nem járt, még hangosabban szólt.
– Nem maradok sokáig – mondta Victor, és kiszállt a kocsiból. Most, hogy itt állt Gephardt felségterületén, kezdte más megvilágításban látni az összecsapás esélyeit. A ház meglehetősen nagy telken állt, terebélyes nyír- és juharfasor takarta a szomszédok elől. A ház bal oldalán kiugró ablakfülke, valószínűleg ott volt a nappali szoba. Bár sötétedett, sehol sem égett a villany; a kocsifelhajtón azonban, egy Ford kisteherautó árválkodott, Victor úgy gondolta, van otthon valaki.
Victor behajolt az autóba. – Nem maradok sokáig.
– Ezt már mondtad – jegyezte meg Kivi, miközben tenyerével dobolta a ritmust a műszerfalon.
Victor zavartan bólintott. Fölegyenesedett és elindult a ház felé. Útközben arra gondolt, nem kellene-e mégis inkább hazamennie és otthonról telefonálnia. Ekkor azonban eszébe jutottak a hiányzó laboratóriumi berendezések, az elhunyt alkalmazottak fizetési csekkjeivel való visszaélések és a Kivi ablakán behajított tégla. Ez felszította a dühét és elszántságot adott a lépteinek. Amikor közelebb ért, felnézett a téglahomlokzatra és azt gondolta, vajon ennek az építéséből maradt-e az a darab, amelyik berepült a házába. Amikor a szemébe ötlött a kiugró ablak, a legszívesebben kikapott volna egy követ az út mentén húzódó szegélyből és bezúzta volna vele az üveget. Hirtelen megtorpant.
Nem akart hinni a szemének. Körülbelül hat méternyire lehetett az ablaktól és azt látta, hogy az ablaktáblák be vannak zúzva, a keretben maradt szilánkok élesen meredeztek. Olyan volt az egész, mintha a vágyálma egy szempillantás alatt beteljesült volna.
Visszanézett a kocsijára, látta Kivi és Philip körvonalait; küzdött azzal a sürgető, ösztönös vággyal, hogy visszaforduljon és elhajtson. Itt valami nincs rendjén. Érezte, hogy baj van. Újra felnézett a betört ablakon, majd a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőkre pillantott. Túl csöndes és túl sötét volt a ház! Azután eszébe jutott, mit fog mondani Kivinek? Azt, hogy megijedt? Ha már idáig eljött, kényszerítette magát, hogy továbbmenjen.
A lépcső tetejére érve látta, hogy az ajtó nincs rendesen betéve.
– Halló! – kiáltotta Victor. – Van itt valaki? – Szélesebbre tárta az ajtót és belépett.
Torkára forrt a kiáltás. A nappaliban elé táruló véres látványhoz hasonlóval még nem találkozott eddig; akkor sem, amikor még bentlakó orvos volt a Bostoni Városi Kórházban. Hét test hevert groteszk pózban szanaszét a padlón, közöttük Gephardté is. Szitává lőtték őket, átható lőporszag ülte meg a levegőt.
A gyilkos nemrég távozhatott, hiszen a vér még mindig szivárgott a sebekből. Gephardton kívül egy vele egykorúnak látszó asszony, feltehetően a felesége, egy idősebb pár és három gyerek holtteste hevert a nappaliban. A legkisebb gyerek körülbelül ötéves lehetett. Gephardt akkora sorozatot kapott, hogy szétvitte a feje tetejét.
Amikor Victor meggyőződött arról, hogy egyik testben sincs már élet, fölegyenesedett. Kábán és elgyöngülve ment oda a telefonhoz, miközben azon morfondírozott, hozzányúljon-e egyáltalán valamihez. A mentőkkel nem is próbálkozott, egyenesen a rendőrséget hívta, akik megígérték, hogy azonnal odaküldenek egy autót.
Victor úgy döntött, hogy az autóban várja meg őket. Attól félt, ha tovább időzik a házban, rosszul lesz.
– Egy darabig még itt maradunk – kiáltotta, amikor becsúszott a kormány mögé. Letekerte a rádiót. A halottak látványa élesen bevésődött a tudatába. – Valami kis baj van a házban. Úton a rendőrség.
– Meddig tart? – kérdezte Kivi.
– Nem tudom. Talán egy óra hosszat, de lehet, hogy tovább.
– Tűzoltó autók jönnek? – kérdezte mohón Philip.
A rendőrség végül is négy kocsival érkezett meg, valószínűleg az egész lawrence-i körzet kivonult. Victor nem ment vissza a házba, a lépcső tetején várakozott. Mintegy félórás várakozás után odament hozzá az egyik civil ruhás nyomozó.
– Mark Scudder hadnagy vagyok – mutatkozott be. – Gondolom, felírták a nevét és a címét? Victor mondta, hogy igen.
– Ronda munka – jegyezte meg Scudder. Rágyújtott egy cigarettára, a gyufát a pázsitra pöccintette. – Kábítószeres vendettának látszik, az ember egy ilyen látványra csak Boston déli részén számít, nem pedig itt fent.
– Találtak kábítószert? – kérdezte Victor.
– Még nem – felelte Scudder, és jól megszívta a cigarettáját. – De az egészen biztos, hogy nem közönséges bűntény. Ilyen fegyverekkel semmi esetre sem. Itt legalább két vagy három ember tüzelt.
– Szükségük van még itt rám? – kérdezte Victor.
Scudder megrázta a fejét. – Ha már megvan a neve meg a lakcíme, akkor elmehet.

Amilyen zaklatott állapotban volt, Marshának nehezére esett, hogy a délutáni betegeivel foglalkozzon. Minden erejét össze kellett szednie ahhoz, hogy utolsó betegében, egy nárcisztikus hajlamú, személyiségzavarral küzdő húszévesben azt a látszatot tudja kelteni, hogy figyel rá. Mihelyt a lány távozott, Marsha felkapta a táskáját, és a kocsihoz rohant, ezúttal másnapra hagyva a levelezést.
Útközben újra meg újra végiggondolta a Remingtonnal folytatott beszélgetést. Vagy Victor hazudott, elhallgatva, hogy mennyi időt tölt Kivi valójában a laborban, vagy pedig Kivi hamisította a kikérőket. Mindkét eshetőség egyaránt elkeserítő és Marsha érezte, hogy addig nem fogja tudni tisztázni érzelmeit Victorral és annak lelkiismeretlen kísérletével kapcsolatban, amíg ki nem deríti, hogy Kivi mennyire sérült. A most felfedezett iskolakerülés csak még inkább fokozta az aggodalmát, hiszen egyik klasszikus tünete volt egy olyan viselkedészavarnak, amely könnyen antiszociális személyiségfejlődéshez vezethet.
Marsha ráfordult a kocsifelhajtóra és gyorsított az enyhe emelkedőn. Már alkonyodott, így felkapcsolta az országúti világítást. Megkerülte a házat, és már nyúlt volna a távirányító gombja felé, hogy kinyissa a garázsajtót, amikor a szeme a lámpa fényében megakadt valamin. Nem látta tisztán, mi az, és ahogy közelebb gurult az ajtóhoz, a lámpák fénye is visszaverődött a fehér felületről és elvakította Marshát. Kiszállt a kocsiból, kezét a szeme fölé emelte, és előrement. Hunyorogva nézett fel a garázsajtón arra a valamire, ami első pillantásra rongycsomónak tetszett.
– Óh, istenem! – kiáltott fel, amikor felismerte, amit látott. Émelygését visszafojtva megkockáztatott még egy pillantást. A cicát fojtották meg és szögezték fel az ajtóra, mint valami keresztre.
Megpróbált nem odanézni a kidülledt szemekre és a kilógó nyelvre, és úgy olvasta el a macska farkához szögezett üzenetet: “AJÁNLOM, HOGY HOZD RENDBE A DOLGOT!"
Az autót ott hagyta, csak lekapcsolta a világítást és leállította a motort, majd berohant a házba és bereteszelte az ajtót. Reszketve az undor, a félelem és a düh furcsa keverékétől, Marsha levette a kabátját és Ramona keresésére indult, aki éppen a nappaliban tett-vett. Marsha megkérdezte tőle, nem hallott-e valami szokatlant.
– Dél felé hallottam valami kopogtatásfélét – mondta Ramona. – Kinyitottam a bejárati ajtót, de nem volt ott senki.
– Autót vagy dzsipet nem látott? – kérdezte Marsha.
– Nem – felelte Ramona.
Marsha hagyta, hadd takarítson tovább a lány és kiment, hogy telefonáljon Victornak. Mikor végre sikerült megkapnia az irodát, közölték vele, hogy Victor már elment. Vívódott, hogy felhívja-e a rendőrséget, de aztán inkább úgy döntött, vár, hiszen Victor bármelyik percben megérkezhet. Töltött magának egy pohár fehérbort. Épphogy belekortyolt, amikor meglátta a pajtánál a fényszórók villogását.
– Az isten verné meg! – átkozódott Victor, amikor észrevette, hogy Marsha kocsija elállja a garázsajtót. – Mit csinált az anyád? – Legalább a saját oldalára állt volna be a tragacsával.
A hátsó bejárat felé fordítva a kocsi orrát, Victor leállt, kikapcsolta a fényszórókat és a gyújtást. A Gephardt-féle élmény hatására még mindig táncoltak az idegei. Kivi és Philip mit sem sejtettek arról, mi zajlott le a házban. Nem kérdezősködtek, noha sokáig kellett az autóban várakozniuk.
Victor lassan kiszállt és elindult kettőjük után. Mihelyt becsukta maga mögött az ajtót, látta, hogy Marsha is magánkívül van. Jól érződött a hangjából, amikor rászólt Kivire és Philipre, hogy vegyék le a cipőjüket, menjenek fel és f űröd jenek meg vacsora előtt. Victor felakasztotta a kabarját és belépett a konyhába.
– Te meg – kezdte Marsha – fogadok, hogy nem vetted észre a csinos kis ajándékunkat a garázsajtón!
– Miről beszélsz? – kérdezte Victor, átvéve Marsha éles hanghordozását.
– Elképesztő, hogy nem vetted észre – mondta Marsha, letette a borospoharat, felkattintotta az udvari világítást és elviharzott Victor mellett. – Gyere velem!
Victor egy pillanatig habozott, de aztán követte. Marsha átvezette Victort a nappalin, majd kilépett a hátsó ajtón.
– Marsha! – kiáltott utána Victor, akinek igencsak szednie kellett a lábát, hogy lépést tarthasson vele.
Az asszony megállt a kocsi orránál. Victor mögé lépett.
– Mit akarsz... – kezdte. De aztán hirtelen elakadt a hangja, amikor a szeme megakadt a szörnyű látványon, a garázsajtóra brutálisan felszögezett Kissán.
Marsha csípőre tett kézzel állva nem a cicát, hanem Victort nézte. – Gondoltam, alig várod, hogy láthasd, milyen “jól a helyükre tetted" a bajkeverőket.
Victor elfordult. Nem tudta elviselni a megkínzott állat látványát, de a felesége szemébe sem tudott nézni.
– Tudni akarom, mit akarsz tenni annak érdekében, hogy ezek a dolgok végre befejeződjenek! Úgy gondolom, nem mész sokra még egy “majd én el intézem"-mel. Tudni akarom, mit szándékozol tenni. Egész egyszerűen nem bírom tovább... – elcsuklott a hangja.
Victor sem tudta volna megmondani, ő maga képes-e még elviselni több megpróbáltatást. Marsha úgy bánt vele, mintha mindennek ő lenne az oka, mintha ő hozta volna a fejükre a bajt. Lehet, hogy így is van. De sejtelme sem volt, ki áll az események hátterében. Legalább annyira meg volt zavarodva, mint Marsha.
Victor óvatosan visszafordult a garázsajtóhoz. Csak most fedezte fel az üzenetet. Nem tudta, hogy dühöngjön vagy mit tegyen. Ki az ördög csinálja mindezt? Ha Gephardt volt, ő legalább már nem fogja zaklatni többé a családját.
– A telefonhívás után ott volt a betört ablak, most pedig itt van az elpusztított cica – szólt Marsha. – Kíváncsi vagyok, mi lesz a következő!
– Felhívjuk a rendőrséget – mondta Victor.
– A múltkor is sokat segítettek!
– Nem tudom, mit vársz tőlem? – csattant fel Victor, aki kezdett újra magára találni. – Felhívtam mind a három embert, akikről úgy gondoltam, közük lehet a dologhoz. Egyébkent a gyanúsítottak listája kettőre csökkent.
– Ezzel mit akarsz mondani? – kérdezte Marsha.
– Ma este útban hazafelé megálltam George Gephardt házánál – kezdte Victor. – És azt az embert...
– Pfuj – szólalt meg Kivi és undorodva elhúzta a száját.
Victort és Marshát meglepte Kivi hirtelen megjelenése. Marsha azt remélte, hogy a fiát megmentheti ettől a látványtól. Kivi és a garázsajtó közé állt, hogy eltakarja a borzasztó látványt,
– Nézd a nyelvét – mondta Kivi, és megpróbált kilesni Marsha mögül.
– Befelé, fiatalember! – mondta neki Marsha, és megpróbálta beterelni a házba Kivit. Ezt soha nem tudja megbocsátani Victornak. Kivi azonban rá sem hederített. Mindenáron jó alaposan szemügyre akarta venni a látványt. Marshát elképesztette ez a morbid, már-már klinikai érdeklődés. Elgyöngülve vette tudomásul, hogy Kivi viselkedésében nyoma sem volt a részvétnek, ami ismét csak skizoid hajlamra utaló tünet.
– Kivi! – kiáltott rá Marsha fenyegetően.
– Tessék azonnal bemenni a házba!
– Mit gondolsz, Kissa már meghalt, mielőtt felszögezték az ajtóra? – kérdezte Kivi még mindig érzéketlenül, s miközben Marsha az ajtó felé tolta, még egyszer megpróbált visszanézni a cicára.
Mikor már mindannyian újra bent voltak a házban, Victor egyenesen a telefonhoz ment, Marsha pedig megpróbált Kivi lelkére beszélni. Az nem lehet, hogy semmit se erezzen a cica iránt. Victor felhívta a North Andover-i rendőrőrsöt. Az ügyeletes közölte vele, hogy azonnal kiküldenek egy járőrt.
Victor letette a telefont és bement a szobába. Kivi kettesével szedte felfelé a lépcsőfokokat. Marsha a díványon ült, karját dühösen keresztbe fonta a mellén. Most, hogy Kivi is látta a cicát, szemmel láthatóan még idegesebb lett.
– Ideiglenes védelmet fogok kérni, amíg a végére nem járunk a dolgoknak – mondta Victor. – Elintézem, hogy éjjel figyeljék a házat.
– Szerintem már a legelején ezt kellett volna tenniük – jegyezte meg Marsha.
Victor megvonta a vállát. Leült a díványra, t s hirtelen kimondhatatlanul fáradtnak érezte magát.
– Tudod, mit mondott nekem Kivi, amikor próbáltam a lelkére beszélni? – kérdezte Marsha.
– Azt mondta, majd veszünk egy másik macskát.
– Érett gondolkodásra vall – felelte Victor. – Legalább Kivi racionálisan gondolkodik.
– Victor, hiszen évekig az ő cicája volt! Ilyenkor az érzelmi kitörés lenne a normális reakció, ha megrázza a szeretett lény elvesztése miatt érzett fájdalom. – Marsha nyelt egy nagyot. – Ez szerintem nagyon is érzéketlen és közönyös reflex volt. – Bízott benne, hogy nyugodt tud maradni, amíg Kiviről beszélgetnek; most mégis, minden igyekezete ellenére könnyek tolultak a szemébe.
Victor ismét megvonta a vállát. Sehogy sem volt ínyére, hogy most egy újabb pszichológiai csevegésbe kezdjenek. – Nincs a gyerekkel semmi baj.
– Az érzelemhiány egyáltalán nem jó jel – mondta Marsha, remélve, hogy ezúttal Victor is egyetért majd vele. Victor azonban egy szót sem szólt.
– Neked mi a véleményed? – kérdezte Marsha.
– Őszintén szólva – kezdte Victor –, nekem most más jár a fejemben. Nem sokkal azelőtt, hogy Kivi megjelent, elkezdtem neked valamit mondani Gephardtról. Útban hazafelé beugrottam hozzá, és ott olyan látvány közepébe sétáltam, amilyet el se tudsz képzelni. Gephardtot és az egész családját kiirtották. Géppisztolysorozat végzett velük a délután kellős közepén a nappaliban. Tömegmészárlás.
– Ujjaival beletúrt a hajába. – Én riasztottam a rendőrséget.
– Ez rettenetes! – kiáltott fel Marsha. – Az isten szerelmére, mi történik itt? – Az asszony Victorra pillantott. Hiszen végtére is a férje, az ember, akit éveken át szeretett. – És te jól vagy? – kérdezte tőle.
– Hát, majdcsak kiheverem – mondta, de a hangjában nem sok meggyőződés csengett.
– Kivi veled volt? – kérdezte Marsha.
– A kocsiban, igen.
– Szóval nem látott semmit?
Victor megrázta a fejét.
– Hála istennek – mondta Marsha. – Van a rendőrségnek valami elképzelése az indítóokot illetően?
– Kábítószeres kapcsolatra gyanakszanak.
– Micsoda rémes dolog! – mondta még mindig elkábulva Marsha. – Hozzak valamit inni? Egy pohár bort?
– Azt hiszem, inkább valami erősebbet, egy Scotchot.
– Maradj csak – mondta Marsha. Odament a bárpulthoz és kitöltötte az italt. Meglehet, hogy ő is nagyon részvétlen lesz most, de mégiscsak vissza kell irányítania a beszélgetést a fiukra. Úgy döntött, hogy újra előhozakodik Kivivel. Odanyújtotta a poharat Victornak és belekezdett.
– Nekem is kellemetlen élményekben volt részem, persze korántsem olyanokban, mint neked. Elmentem Kivi iskolaigazgatójához.
Victor belekortyolt az italba.
Marsha ezután beszámolt az igazgatóval folytatott beszélgetésről, amit azzal fejezett be, hogy megkérdezte Victortól, miért nem beszélte meg vele is, ha úgy határozott, hogy Kivi ennyit mulasszon az iskolából.
– Soha nem határoztam úgy, hogy Kivi hiányozzon az iskolából – mondta Victor.
– És nem is írtál kikérőket, hogy Kivi az iskola helyett inkább a laborba mehessen?
– Hát persze, hogy nem.
– Ettől féltem – mondta Marsha. – Úgy látom, itt komoly baj van. Az effajta iskolakerülés súlyos tünet.
– Nem mondom, elég sokszor jelent meg nálunk, de amikor rákérdeztem, mindig azt állította, hogy az iskolából küldték oda, hogy gyakorlati tapasztalatokat szerezzen. S mivel a jegyei nem romlottak, sohasem faggattam a részletekről.
– Pauline Spaulding is azt mondta, hogy Kivi idejének java részét a laborban töltötte – mondta Marsha. – Legalábbis azt követően, hogy lezuhant az IQ-ja.
– Kivi mindig is sok időt töltött a laborban – ismerte el Victor.
– És mit csinált ott? – kérdezte Marsha.
– Mindenfélét – felelte Victor. – Apróbb kémiai kísérletekkel kezdte, elbíbelődött a mikroszkóppal, számítógépes játékokkal játszadozott, amiket még én programoztam be neki. Meg mit tudom én. Jön-megy. Mindenki jól ismeri. És mindenki szereti. Mindig is megtalálta a módját annak, hogy elszórakoztassa magát.
Megszólalt a bejárati csengő, Marsha is meg Victor is kiment az előszobába, hogy beengedjék a North Andover-i rendőröket.
– Cerullo őrmester – mutatkozott be egy nagydarab, egyenruhás rendőr. Jellegtelen vonások, amelyek pufók arcban süllyedtek el. – Ő pedig Hood járőr. Sajnáljuk, ami a cicájukkal történt. Mióta Widdicombék itt jártak, megpróbáltuk egy kicsit jobban szemmel tartani a házat, de hát elég nehéz, mivel kiesik az útból, meg minden.
S ugyanúgy, mint Widdicomb kedden este, Cerullo őrmester is elővett egy írótömböt meg egy ceruzát. Victor hátravezette a két embert a garázshoz. Hood készített néhány felvételt Kissáról, majd a két rendőr átkutatta a terepet. Victor hálás volt Hoodnak, amiért felajánlotta, hogy majd leszedi az állatot, és még abban is segédkezett, hogy megásott egy gödröt a nyírfasor végében.
Amikor elindultak a ház felé, Victor megkérdezte tőlük, ismernek-e valakit, akit felhívhat a biztonsági őrök dolgában, úgy, ahogy tervezte. Megadták neki néhány helyi ügynökség nevét.
– S ha már a neveknél tartunk – mondta Cerullo őrmester –, van valami elképzelése arról, hogy ki csinálhatta ezt a cicájukkal?
– Ketten jöhetnek szóba – mondta Victor. – Sharon Carver és William Hurst.
Cerullo kötelességtudóan felírta a neveket. Gephardtot nem említette Victor. S ugyanígy nem szólt egy szót sem Ronald Beekmanről. Képtelenség, hogy Ronald ilyet tegyen.
Miután kikísérte a rendőröket, Victor felhívott kettőt az ajánlott ügynökségek közül. Mindkét helyen lejárt már a munkaidő, csak az üzenetrögzítők működtek, így Victor meghagyta a nevét és a munkahelyi telefonszámát.
– Szeretném, ha együtt beszélnénk Kivivel – mondta Marsha.
Victor érezte a hangjából, hogy erről most nem lehet lebeszélni az asszonyt. Bólintott hát és követte az emeletre. Kivi ajtaja félig nyitva volt, kopogtatás nélkül beléptek.
Kivi becsukta az egyik bélyegalbumát és a vaskos mappát becsúsztatta az íróasztal fölötti polcra.
Marsha a fia arcát tanulmányozta. Az pedig várakozóan tekintett fel rá és Victorra, ám a bűntudat is kiült az arcára, mintha valamilyen csínytevésen kapták volna. Egy bélyegalbum nézegetése erre nem ad okot.
– Beszélni szeretnénk veled – kezdte Marsha.
– Oké – mondta Kivi. – Miről?
Marsha észrevette, hogy most hirtelen megint úgy viselkedik, mint egy igazi tízéves. Annyira sebezhetőnek látszott, hogy Marsha csak nehezen állta meg, hogy le ne hajoljon hozzá és magához ne szorítsa. De most szigorúnak kell lennie. – Elmentem a Pendletonba és beszéltem az igazgatóddal. Azt mesélte, hogy időről időre kikérőket viszel apádtól, hogy a Kimérába mehessél. Igaz ez?
Szakmai tapasztalatai alapján Marsha arra számított, hogy Kivi először tagadni fog, és amikor az már nem megy tovább, akkor gyerekes módon kibúvót keres a felelősség alól. Kivi azonban egyiket sem tette.
– Igen, igaz – felelte Kivi egyszerűen. – Elnézést a csalásért. És ne haragudjatok, ha kellemetlenséget okoztam. Nem volt szándékos.
Marsha egy pillanatra úgy érezte, mintha kifogták volna a szelet a vitorlájából. Mennyivel jobban örült volna a szokásos gyerekes tagadásnak. De Kivi még ebben a pillanatban is elütött a normálistól. Felnézett és Victorra pillantott. A férfi összevonta a szemöldökét, de nem szólt egy szót sem.
– Mentségemre szolgál, hogy jó jegyeim vannak az iskolában – folytatta Kivi. – S úgy gondoltam, ez a legfontosabb.
– Az iskola azért van, hogy követelményeket támasszon – mondta Victor, aki gyanította, hogy Marshát igencsak zavarba hozta Kivi rendíthetetlen nyugalma. – Ha ez az iskola túl könnyű neked, akkor tovább kell lépned. Végtére is volt már arra példa, hogy korodbeli gyerekek egyetemre jártak, sőt, el is végezték.
– De az ilyen kölyköket mind csodabogárnak tartják – vágott vissza Kivi. – Azonkívül pedig engem nem érdekelnek a kötött formák. Én rengeteget tanultam a laborban, sokkal többet, mint az iskolában. Én kutató akarok lenni.
– Akkor meg miért nem jöttél oda hozzám, hogy megbeszéljük a dolgot? – kérdezte Victor.
– Mert azt gondoltam, hogy így sokkal egyszerűbb – mondta Kivi. Attól féltem; ha arra kérlek, hogy több időt tölthessek az intézetben, akkor majd nemet mondasz.
– Ha azt hiszed, hogy előre tudod a választ, még nem jelenti azt, hogy nem kell kérdezned – mondta Victor.
Kivi bólintott.
Victor kérdően pillantott Marshára, van-e valami megjegyzése. Az asszony elgondolkodva rágta a szája szélét. Magán érezve Victor pillantását, ránézett. Á férfi megvonta a vállát. Marsha nemkülönben.
– Hát, erre majd visszatérünk – szólt Victor. Ezután ő is meg Marsha is elhagyták Kivi szobáját és levonultak a lépcsőn.
– Hát – kezdte Victor – legalább nem hazudott.
– Nem tudok magamhoz térni – mondta Marsha. – Biztos voltam benne, hogy letagadja. – Felvette a borospoharát, töltött még hozzá és leült az ebédlőasztal mellett az egyik székre. – Nehéz rajta eligazodni.
– Az se jó jel, hogy nem hazudott? – kérdezte Victor a pultnak támaszkodva.
– Őszintén szólva, nem – felelte Marsha. – Tekintettel a körülményekre, mármint elsősorban a korára, ezt egyáltalán nem nevezném normálisnak. Rendben van, nem hazudott, ugyanakkor a megbánás leghalványabb jelét sem mutatta. Észrevetted?
Victor égnek emelte a szemét. – Te aztán soha semmivel sem vagy megelégedve! Hát én nem vagyok meggyőződve arról, hogy az egész ennyire fontos lenne. Én is éppen eleget lógtam az iskolából. A különbség csak annyi, hogy engem sohasem kaptak rajta.
– A két dolog nem ugyanaz – mondta Marsha. – Az effajta viselkedés a kamaszkori lázadás tipikus tünete. Te is csak akkor csináltad, amikor már középiskolás voltál. Kivi azonban még csak ötödikes.
– Nem hiszem, hogy a fiú bűnöző életmódra vetemedik majd felnőttkorában pusztán azért, mert hamisított néhány kikérőt, miközben az iskolában jól áll. A fiú csodagyerek, hála istennek. És azért lóg az iskolából, hogy a laborban lehessen. Te meg pontosan úgy viselkedsz, mintha rájöttünk volna, hogy kokainista.
– Nem is aggódnék, ha csak erről lenne szó. De egy egész csomó olyan, egymással összefüggő tulajdonsága van, amely sehogy sincsen rendjén. Nem értem, hogy nem veszed észre...
Csattanás, zuhanás hangja akasztotta meg Marshát a mondat közepén.
– Mi ez már megint? – kérdezte Victor?
– Mintha a garázs közeléből jött volna – felelte Marsha.
Victor átrohant a nappaliba és leoltotta a villanyt. Előkapott egy elemes zseblámpát az egyik fiókból, és odament az ablakhoz, ahonnan kilátni az udvarra. Marsha is odalépett.
– Látsz valamit? – kérdezte Marsha.
– Innen semmit – felelte Victor és elindult az ajtó felé.
– Csak nem akarsz kimenni?
– Megnézem, ki van odakint – szólt vissza a válla fölött Victor.
– Victor, nem akarom, hogy egyedül kimenj!
Victor elengedte a füle mellett a felszólítást, és lábujjhegyen kilépett a tornácra. Érezte, hogy Marsha szorosan mögötte áll, s az ingénél fogva tartja vissza. Kaparászó hang ütötte meg a fülüket a garázsajtó felől. Victor abba az irányba fordította az elemlámpát és felkattintotta.
Az éles fénysugárban két kerek szem meredt rájuk, majd valami eliramodott az éjszakába.
– Csak egy mosómedve – mondta megkönnyebbülten Victor.

9.

Péntek reggel

Mire Victor beért a munkahelyére, sikerült magát újra felbosszantania a családi macska elpusztításával. Marsha Kivivel kapcsolatos egyre fokozódó aggodalmai közepette más se hiányzott, mint a sorozatos zaklatások. Victor tisztában volt vele, hogy tennie kell valamit, méghozzá nagyon gyorsan, hogy elejét vegye a további támadásoknak, amelyek ráadásul egyre súlyosbodtak. Most, hogy a cicát elpusztították, mi következhet? Victor beleborzongott, amint sorban mérlegelte a lehetőségeket.
Beállt a parkolóhelyére és leállította a motort. Kivi és Philip, akik hátul ültek, kikászálódtak a kocsiból és elindultak a büfé felé. Victor elnézte őket egy darabig, és azon tűnődött: vajon igaza van-e Marshának, amikor azt állítja, hogy Kiviben potenciálisan ott lappang a veszélyes személyiségtorzulás lehetősége. Amikor tegnap este lefeküdtek, Marsha elmondta még, hogy Mr. Remington beszámolt arról is, hogy Kivi egy sor iskolai verekedésbe keveredett. Ez jobban meglepte Victort, mint bármi más. Annyira nem vallott Kivire. El sem tudta képzelni, hogy ez igaz lehet. S ha mégis, úgy fogalma sem volt arról, hogy mit gondoljon róla. Bizonyos értelemben büszke is volt Kivire. Hát olyan nagy baj az, ha valaki megvédi magát? Még Mr. Remingtont is ámulatba ejtette bizonyos mértékig az a mód, ahogyan Kivi védekezett.
– Ki a fene tudja? – mondta Victor hangosan, miközben kiszállt a kocsiból, és becsapta az első ajtót. De nem jutott messzire. A semmiből egyszerre csak előtte termett egy egyenruhás rendőr.
– Dr. Victor Frank? – kérdezte a férfi.
– Igen – felelte Victor.
A férfi egy kis csomagot adott át Victornak. A seriff küldi magának – mondta. – Jó napot kívánok.
Victor kinyitotta a borítékot, s látta, hogy egy idézés van benne; arra kérik, jelenjen meg és védekezzék a mellékelt vádak ellen. Az első oldalon ez állt: Sharon Carver kontra Victor Frank és a Kiméra Rt.
Ennél tovább nem is kellett olvasnia. Tudta, mit tart a kezében. Sharon végül mégiscsak beváltotta a fenyegetését és pert indított hátrányos megkülönböztetés vádjával. A legszívesebben a szél szárnyára bízta volna az iratokat. Ettől még jobban füstölgött magában, miközben elindult a lépcsőkön és belépett az épületbe.
Az iroda csak úgy vibrált a feszültségtől. Észrevette, hogy az emberek jól megnézik maguknak, ahogy közeleg, majd összesúgnak a háta mögött. Amikor beért a szobájába és nekilátott, hogy kihámozza magát a kabátjából, megkérdezte Colleent, hogy mi ez az egész.
– Híresség lett – felelte a nő. – Benne volt az újságokban, hogy maga fedezte fel a Gephardt család kiirtását.
– Más se hiányzott már! – mondta Victor. Odament az íróasztalához. Mielőtt még leült volna, odaadta Colleennek a Carver-féle idézést, és megkérte, hogy küldje át a jogi osztálynak. Ezután leült. – Tud valami jó hírrel szolgáim?
– Rengeteggel – felelte Colleen. Egy iratot nyújtott át Victornak. – Az előzetes jelentés Hurst kutatásainak vizsgálatairól. Még csak most láttak hozzá, de máris súlyos szabálytalanságokra bukkantak. Úgy vélték, jobb, ha tájékoztatják róla.
– Maga aztán mindig tud jó hírekről gondoskodni – jegyezte meg Victor. Belelapozott a jelentésbe. Annak alapján, ahogy Hurst reagált a vizsgálat hírére, Victort nem lepte meg különösebben a dolog, bár arra nem számított, hogy ilyen hamar rábukkannak a szabálytalanságokra. Ennél ravaszabbnak tartotta Hurstöt.
– Mi van még? – kérdezte Victor és félretette a jelentést.
– Jövő szerdára igazgatósági tanácsülést hívtak össze, hogy szavazzanak a részvénykiajánlásról – mondta Colleen és egy emlékeztető cédulát adott át Victornak, hogy beírhassa a naptárába.
– Mintha csak arra kérnének, hogy orosz rulettet játsszak – mondta Victor, és átvette a darabka papírt. – Egyéb?
Colleen végigment a listán, kipipálta a számos, jobbára apró, ámde mégiscsak elintézésre váró feladatot. Victor reagálásától függően jegyzeteket készített. Körülbelül fél óra alatt végeztek.
– Na, most már rajtam a sor – szólt Victor. – Nem kerestek egyetlen biztonsági ügynökségtől sem?
Colleen megrázta a fejét.
– Jól van. Most pedig azt szeretném kérni magától, hogy üljön rá a telefonra, vesse be minden női fortélyát és próbálja meg kideríteni, hogy hol volt Ronald Beekman, William Hurst és Sharon Carver tegnap dél körül.
Colleen felírta magának és várt egy picit, hátha kap még valami útbaigazítást. Amikor rájött, hogy ez volt minden, búcsút intett a fejével, és kisurrant az irodából, visszaült az íróasztalához.
Victor pedig nekilátott, hogy átnézze a nagy halom beérkezett iratot.
Harminc perccel később Colleen jött vissza gyorsírófüzettel a kezében, és olvasni kezdett: – Dr. Beekman és dr. Hurst is egész álló nap a Kimérában tartózkodtak, bár dr. Hurst ebédidőben eltűnt. A büfében senki sem látta. Csak a jó isten tudja, merre járt. Ami viszont Sharon Carvert illeti, róla a világon semmit sem sikerült kiderítenem.
Victor bólintott és megköszönte. Felvette a telefont, és tárcsázni kezdte az egyik biztonsági Ügynökség, az Able Protection számát. Egy nő vette fel a kagylót. Egy darabig váratták, majd egy öblös férfihang szólt bele a kagylóba, akivel Victor meg-, egyezett abban, hogy este hattól reggel hatig szemmel tartják a házát.
Colleen újból visszajött, és egy cédulát tolt Victor orra elé. – Itt van azoknak a berendezéseknek a listája, amiket Gephardtnak sikerült eltüntetnie.
Victor átfutotta a listát: polipeptid szintetizátorok, szcintillációs számlálók, centrifugák, elektronmikroszkóp...
– Elektronmikroszkóp! – kiáltott fel Victor. – Ez meg hogy az ördögbe tűnhetett el? Hogy tudta ez a fickó ezt is elemelni innen, de még inkább, hogy sikerült neki túladnia rajta? Már úgy értem, hogy elég korlátozott a kereslet lopott elektronmikroszkópra. – Victor kérdően nézett Colleenre. Lelki szemei előtt megjelent a Gephardt kocsifelhajtóján veszteglő teherautó.
– Most megfogott – ez volt minden, amit a nő válaszolni tudott.
– Szégyen, hogy ilyen sokáig megúszta szárazon! Azért ez jelzi a könyvelésünk és a biztonsági szolgálatunk állapotát is.
Végül tizenegy harminckor Victornak sikerült kisurrannia a hátsó ajtón és átsétálnia a laborba. A reggeli ügyintézés csak még elkeseredettebb hangulatba hajszolta. A laborba érve azonban feszültsége kezdett felengedni. Azonnali, szinte reflexszerű reagálás volt ez. A kutatás, nem pedig a sziszifuszi papírmunka miatt indította be a Kimérát.
Victor a kutatószoba ajtaja felé sétált éppen, amikor az egyik technikus kiszúrta és odarohant hozzá. – Robert kereste már magát – mondta neki. – Kérte, hogy azonnal szóljunk, ha meglátjuk.
Victor megköszönte és elindult, hogy megkeresse Robertet. Hátul, a gén-elektroforézis helyiségben akadt rá.
– Dr. Frank – mondta Robert boldogan. – A minták közül kettő pozitív.
– Úgy érti, hogy... – kérdezte Victor.
– Mindkét kapott vérminta pozitív, kimutatható bennük a Cephaloclor.
Victor megdermedt. Egy percre még a lélegzete is elakadt. Amikor odaadta Robertnek azokat a mintákat, még véletlenül sem számított pozitív eredményre. Csak mindent végig akart csinálni, mint amikor egy orvostanhallgató rutinvizsgálatokat végez.
– Biztos benne? – kérdezett vissza nagy nehezen Victor.
– Harry ezt állítja – mondta Robert. – És Harry megbízhatóan dolgozik. Nem ezt várta?
– Nem bizony – felelte Victor. Közben már azon járt az esze: mit is jelent, ha mindez igaz. Roberthez fordulva hozzátette még: – Szeretném, ha ellenőriznék.
Ezután szó nélkül sarkon fordult és visszament a szobájába. Az íróasztala egyik fiókjában volt egy kis üveg Cephaloclor kapszulája. Kivett egyet, végigsétált a központi helyiségen, keresztülment a boncolón és belépett az állatistállóba. Ott kiválasztott két nagyjából egyforma “okos" patkányt, berakta őket egy külön ketrecbe és a kapszula tartalmát beleöntötte az ivóvizükbe. Elnézte, hogyan olvad fel a fehér por, majd a vizesedényt odaerősítette a ketrec rácsához.
Maga mögött hagyta a fejlődésbiológiai osztályt és felment egy emelettel feljebb, az immunológiai osztályra. Egyenesen Hobbshoz.
– Hogy érzi magát most, hogy visszajött dolgozni? – kérdezte tőle Victor.
– A koncentrációm még nem százszázalékos – ismerte el Hobbs –, mindenesetre sokkal jobban érzem magam, hogy itt vagyok, és dolgozom. Már majd megőrültem otthon. Sheila nemkülönben.
– Örülünk, hogy újra itt vannak – mondta Victor. – Még egyszer meg akartam kérdezni magától, nem volt-e mégis valami halvány esélye annak, hogy a fia Cephaloclort kaphatott?
– Az ki van zárva – mondta Hobbs. – Miért? Úgy gondolja, hogy a Cephaloclor válthatta ki a vizenyőt?
– Nem, ha nem kapott belőle – mondta Victor olyan hangsúllyal, ami jelezte, hogy a téma be van fejezve. Ezzel Victor magára hagyta a teljesen összezavart Hobbsot, és átment a könyvelésre, hogy feltegye ugyanezt a kérdést Murray-nek is. A válasz ugyanaz volt. A két gyerek semmilyen módon sem kaphatott Cephaloclort.
Visszaúton a laborba, Victor megállt a számítóközpontnál. Bement, megkereste Louist és az esti tervek iránt érdeklődött.
– Készen állunk – mondta Louis. – A telefontársaság képviselői hat körül jönnek beállítani a műszereket. Most már minden a kalózon múlik; azon, hogy jelentkezzen, és elég sokáig maradjon rajta a gépen. Szorítok.
– Én is – mondta Victor. – A laborban leszek. Küldjön valakit értem, ha megpróbál ránk állni. Azonnal átjövök.
Victor folytatta útját a labor felé, és megpróbálta lecsillapítani háborgó gondolatait. Csak akkor engedte meg magának, hogy végiggondolja a két szerencsétlen kisgyerek vérébe került Cephaloclor jelentőségét, amikor már leült az íróasztalához. Teljesen világos, hogy mégiscsak kaptak antibiotikumot. Nem kétséges, hogy ez hozta újra működésbe az ISF-géneket, amelyek, mihelyt aktivizálódtak, elkezdték hatékonyan stimulálni az agysejteket egészen addig a pontig, míg azok osztódásnak nem indultak. S mivel a merev koponya képtelen a tágulásra, a felduzzadt agy csak egy bizonyos határig tudott terjeszkedni, így a nekiszabadult duzzanat egyre csak türemkedett, és tolta lefelé az agyalapot a gerinccsatorna nyílásába, mint ahogy azt a boncolás is kimutatta.
Victor megborzongott. Mivel véletlenül egyik gyerek sem kaphatott Cephaloclort, s mivel mindketten mégis egy időben kaptak belőle, nem történhetett másként, mint hogy mindkettőjüknek szándékosan adták be az antibiotikumot, mégpedig azért, hogy megöljék őket.
Victor erősen megdörzsölte az arcát, és ujjaival beletúrt a hajába. De hát miért akarna bárki is megölni két rendkívüli képességű, géniusz szintű intelligenciával rendelkező kisgyereket? És ki lehet az?
Victor csak nehezen tudott uralkodni magán. Felállt és járkálni kezdett fel-alá. Egyetlen dologra bírt csak gondolni, de az nagyon messzire vezetett: arra, hogy valami hebehurgya, vaskalapos, moralista reakciós megorrontotta az ISF-kísérleteket. És ez az őrült a bosszúvágytól hajtva, hogy beszennyezze Victor erőfeszítéseit, megölte a Hobbs és a Murray gyerekeket. De ha ez a változat helytálló, akkor a kezelt patkányokat meg miért nem intézte el? És mi a helyzet Kivivel? Azonkívül, csak nagyon kevés embernek van szabad bejárása a laborba, kevesen férnek hozzá az itteni számítógépekhez is. Victornak most eszébe jutott a kalóz, aki törölte az adatállományokat. De hogy tudna ez a személy bejutni a laborba és az óvodába is? Victornak ebben a pillanatban újra eszébe jutott, hogy az óvoda az egyetlen olyan hely, ahol a Hobbs és a Murray gyerekek együtt lehettek, így tehát csak az óvodában adhatták nekik a Cephaloclort.
Victor dühösen idézte fel magában újra Hurst fenyegetését: – “Maga sem az a gáncs nélküli lovag, akinek a pózában tetszeleg!" – Lehet, hogy Hurst szerzett tudomást az ISF-kísérletekről, és most ily módon torolta meg a rajta esett sérelmeket?
Victor újra fel-alá járkált. A Hurst-féle változat se illett bele igazán a képbe. Ha Hurst vagy bárki más tönkre akarta tenni, akkor miért nem a jól bevált zsarolási módszerekkel próbálkoztak, vagy miért nem a sajtót szabadították rá inkább? Ennek több értelme lett volna, mint az ártatlan gyerekek meggyilkolásának. Nem biztos, hogy a magyarázat sokkal ördögibb, ám kevésbé magától értetődő.
Victor visszaült az íróasztalához, előszedett néhány friss laborkísérleti eredményt, és megpróbált dolgozni, de képtelen volt koncentrálni. A gondolatai időről időre visszatértek az ISF-projekthez. Most, hogy újra ezzel a problémával viaskodott, nagyon sajnálta, hogy a gyanújával nem fordulhatott a hatóságokhoz. Hogy ezt megtehesse, ahhoz be kellett volna számolni az egész ISF-kísérletsorozatról, és Victor pontosan tudta, hogy ezt nem teheti meg. Ez felért volna a szakmai öngyilkossággal. Nem is beszélve a családjáról. Bárcsak sohase fogott volna hozzá ehhez a kísérlethez.
Hátradőlt a székében, kezét összekulcsolta a tarkóján, és a mennyezetet bámulta. Amikor Kivi IQ-ja visszaesett, Victornak eszébe sem jutott, hogy Cephaloclor után kutasson. Lehet, hogy az antibiotikum születésétől kezdve folyamatosan kiválasztódott, csak azért, hogy aztán két- és négyéves kora között kimosódjon a szervezetéből? – Nem! – közölte saját kérdésének a cáfolatát a plafonnal. Nincs olyan élettani folyamat, amely ilyen jelenséget képes lenne előidézni.
Döbbenten vette számba a körülötte háborgó viharos eseményeket: Gephardt meggyilkolását, a két genetikailag átalakított kisgyerek feltételezhetően szándékos elpusztítását, a neki és a családjának címzett fenyegetéseket, a csalásokat és a sikkasztásokat. Lehet, hogy ezek az egymástól olyannyira különböző incidensek mind egy fantasztikus és rettenetes összeesküvés részei?
Victor megrázta a fejét. Csak a véletlen műve lehet, hogy ezek az események egyszerre zajlanak. A gondolat azonban, hogy esetleg mégis van valamilyen kapcsolat köztük, felkavarta. Ismét Kivi jutott az eszébe. Lehet, hogy ő is veszélyben van? Hogyan tudja megóvni attól, hogy senki ne adhasson neki Cephaloclort, ha tényleg létezik egy gonosz kéz, amely éppen erre készül?
Victor üresen bámult maga elé. Szerda délután óta foglalkoztatja a gondolat, hogy Kivi is veszélyben lehet. Elgondolkodott, hogy vajon eléggé határozottan figyelmeztette-e a fiút Beekmanra és Hurstre? Felállt az íróasztaltól, és az ajtóhoz sétált. Hirtelen nyugtalanítani kezdte a gondolat, hogy Kivi egymaga jár-kel a Kimérában.
A laborból kifelé menet, ugyanúgy, mint szerdán, most is érdeklődni kezdett, hogy látták-e valamerre Kivit. De jó ideié már se őt, se Philipet nem látta senki. Victor elhagyta a labor épületét, és elindult a büfé felé. Már csak néhány perc volt hátra az ebédidőig, és a büfé személyzete éppen az utolsó simításokat végezte, hogy fogadhassák a déli rohamot. Néhányan, akik szerették lekörözni a többieket, már bent ültek és az ebédjüket kanalazták. Victor egyenesen az üzletvezetőhöz. Curt Tarkingtonhoz lépett, aki éppen az ételmelegítő pultnál tevékenykedett.
– Már megint a fiamat keresem – mondta Victor.
– Ma még nem járt itt – közölte Curt. – Lehet, hogy egy csipogót kéne a nyakába akasztani.
– Nem rossz ötlet – jegyezte meg Victor. – Felhívná a titkárnőmet, ha megjelenik?
– Persze – felelte Curt.
Victor benézett a könyvtárba is, amely ugyanebben az épületben helyezkedett el, de egy lelket sem talált ott. Kilépve úgy döntött, hogy felmegy a fitness centerbe és az óvodába. Ehelyett azonban a főkapu felé indult, a biztonsági szolgálathoz.
Megtörölte a lábát egy vékony gyékény lábtörlőn és belépett az apró irodába, amely a Kim-ára épületegyüttesének be- és kijárata között helyezkedett el. Az egyik férfi a sorompókat nyitogatta, a másik egy kis íróasztalnál ült. Mindketten hivatalos kinézetű, barna egyenruhát viseltek, karjukon a Kiméra emblémájával. Az íróasztalnál ülő férfi talpra ugrott, mihelyt meglátta Victort.
– Jó reggelt, uram – köszönt az őr. A mellére tűzött kártyán a neve: Sheldon Farber.
– Üljön csak le – mondta Victor barátságosan.
Sheldon leült. – Kérdésem lenne a szokásos eljárásokkal kapcsolatban. Ha mondjuk egy kamion vagy egy teherautó elhagyja a Kimérát, akkor ellenőrzi valaki a kocsik tartalmát?
– Óh, hogyne – felelte Sheldon. – Mindig.
– És ha mondjuk valamilyen berendezés van a platón, akkor meggyőződnek arról, hogy jogosan van-e ott? – kérdezte Victor.
– Természetesen – felelte Sheldon. – Ellenőrizzük a munkalapot, vagy felhívjuk az elektronikus karbantartókat. Mindig ellenőrizzük, mielőtt kiviszik.
– S mi van akkor, ha a Kiméra valamelyik alkalmazottja akarja magával vinni?
– Nincs különbség – mondta Sheldon. – Akkor is ellenőrizzük.
– És ha a vezetőség valamelyik tagja akarná magával vinni?
Sheldon habozott egy picit, majd azt mondta: – Hát, akkor azt hiszem, más lenne az eljárás.
– Szóval, ha valamelyik vezetőségi tag vezetne egy ilyen teherautót, akkor azt kiengednék?
– Hát, nem is tudom – mondta idegesen Sheldon.
– Mostantól: fogva azt akarom, hogy ellenőrizzenek minden szállítóautót, teherautót, bármit, függetlenül attól, hogy ki ül a volánnál. Ez "rám is vonatkozik. Megértették?
– Óh, igen, uram – felelte Sheldon.
– Még egy kérdés – folytatta Victor. – Látta valaki ma már a fiamat?
– Én nem – mondta Sheldon. Majd odaszólt a sorompókat nyitogató másik férfinak: – George, láttad ma már Kivit?
– Csak akkor, amikor dr. Frankkel együtt meg-; érkezett.
Sheldon intett Victornak, hogy várjon egy percet. Bekapcsolta az íróasztala mögött lévő rádió készüléket és Halt hívta.
– Hal a Kimérában cirkál reggel óta – magyarázta Sheldon. Recsegés jelezte Hal hangját. Sheldon megkérdezte tőle, látta-e valamerre Kivit.
– Valamikor reggel a gát környékén láttam – szűrődött ki a recsegések közül Hal hangja.
Victor köszönetet mondott a biztonsági őröknek, és kilépett az irodából. Bosszankodott kissé, amiért Kivi ilyen akaratos és fittyet hány az intelmeire. Victor jól emlékezett, hogy legalább négyszer vagy ötször is figyelmeztette már, ne menjen a folyó közelébe. Összehúzta magán a laborköpenyt, és elindult a folyó felé. Először arra gondolt, hogy visszamegy az irodaházba a kabátjáért, de aztán letett róla. S bár az előző napinál hűvösebb volt, azért nem volt túl hideg.
A nap ugyan derültnek indult, most mégis befelhősödött. Az északkeleti szellők magukkal hozták az óceán illatát. Fent a magasban hangosan vijjogva sirályok köröztek.
Közvetlenül előtte ott magasodott az óratorony, a Big Ben pontos mása, mozdulatlanságba dermedt mutatóival. Victor emlékeztette magát, hogy a szerdai igazgatótanácsi ülésen vesse fel az épület és az óra renoválásának ügyét.
Minél közelebb ért a folyóhoz, annál jobban erősödött a bukógátról alázuhanó víz robaja.
– Kivi! – kiáltotta Victor, amikor odaért a folyópartra. Hangját azonban elnyomta a víz robajlása. Az óratorony keleti sarka felé fordult, átment egy fahídon, amely az épületből kivezető zsilip felett ívelt át és a gát alján álló, a folyó mentén épített gránit rakpartra vezetett. Victor lenézett az örvénylő, tajtékos vízre, amely dühödten sodródott keletre, az óceán irányába. Balra fordulva, láthatta a folyót ketté vágó zsiliprendszert, és a felső folyásnál kialakított széles malomtavat. Impozáns ívben zuhogott alá a smaragdzöld víz a gát közepe táján. A gránit rakparton állva Victor a lába alatt is érezte a víz dübörgését. Félelmetes bizonyítéka volt ez a természet erejének, amely lágyan aláhulló hópelyhek alakjában jelentkezett az év elején.
Victor körbefordult és torka szakadtából felüvöltött: – Kivi! – De rögtön döbbenten hallgatott el, mert észrevette, hogy Kivi ott áll közvetlenül mögötte. Philip egy kissé távolabb ácsorgott.
– A, szóval itt vagy – állapította meg Victor. – Már mindenütt kerestelek.
– Gyanítottam – mondta Kivi. – Mit akarsz?
– Azt akarom... – Victor elhallgatott. Igazából nem is tudta, hogy mit akar. – Mit csináltatok?
– Szórakoztunk.
– Egyáltalán nem örülök annak, hogy összevissza tekeregsz, főleg itt, a folyóparton – feddte meg szigorúan Victor. – Ami azt illeti, azt akarom, hogy hazamenj. Idehívom az egyik sofőrünket, hogy vigyen haza Philippel együtt.
– De én nem akarok hazamenni – ellenkezett Kivi.
– Majd később mindent elmagyarázok – mondta ellentmondást nem tűrően Victor. – Most azonban azt akarom, hogy azonnal induljatok. A saját érdekedben.

Marsha kinyitotta a rendelőjének az ajtaját, amely egyenest a folyosóra nyílt, hogy Joyce Hendricks ki tudjon surranni rajta. A nő bevallotta Marshának, hogy retteg még a gondolatától is annak, hogy beleszalad valaki ismerősbe, amint éppen egy pszichológiai rendelőből jön kifelé. Ez alkalommal Marsha igyekezett a nő kedvében járni. Tudta, hogy idővel sikerül majd megértetni vele, hogy ma már nem bélyegzi meg a társadalom azt, aki pszichológus segítségére szorul.
Miután naprakésszé tette a Hendricks-aktát, Marsha kidugta a fejét a váróba és odaszólt Jeannek, hogy elmegy ebédelni. Jean intett, hogy megértette. Mint mindig, most is a telefonon lógott.
Marsha dr. Valerie Maddoxszal, egyik pszichiáter kollégájával ebédelt együtt, akit tisztelt és nagyra becsült, és akinek a rendelője ugyanabban az épületegyüttesben volt, mint Marsháé. A kollegialitáson túlmenően, a két nő jó barátságban is volt egymással.
– Éhes vagy? – kérdezte Marsha, amikor Valerie ajtót nyitott.
– Mint egy farkas. – Valerie az ötvenes évei vége felé járt, és egy napot sem tudott volna letagadni belőle. Hosszú évek óta dohányzóit, a szája sarkából mély ráncok indultak sugár alakban, olyanformán, ahogy a gyerekek rajzolják meg a nap sugarait.
Együtt mentek le a liften, majd a keresztfolyosón átsétáltak a kórház épületébe. A kórház étkezőjében sikerült egy kis sarokasztalt foglalniuk, ahol nyugodtan tudtak beszélgetni. Mindketten tonhalsalátát rendeltek.
– Értékelem, hogy hajlandó voltál velem ebédelni – mondta Marsha. – Beszélnem kell veled Kiviről.
Valerie bátorítóan elmosolyodott.
– Annyit segítettél akkor is, amikor az IQ-ja visszaesett. Kezdek aggódni miatta mostanában, de tudod, hogy van ez. Az anyja vagyok. Ha róla van szó, nem játszhatom meg, hogy objektív tudok maradni.
– Mi a baj? – kérdezte Valerie.
– Még abban sem vagyok biztos, hogy tényleg baj van. Nem egyetlen meghatározható dologról van szó. Nézd meg ezeket a teszteredményeket.
Marsha átnyújtotta Valerie-nek Kivi dossziéját. Valerie gondosan átfutotta a tesztlapokat. – Semmi rendellenes dolgot sem látok – jelentette ki. – Különösnek tetszik ugyan az MMPI diagnosztikai érvényességskálája, de különben semmi nyugtalanítót sem találok.
Marsha érezte, hogy Valerie-nek igaza van. Ezt követően beszámolt a nőnek Kivi iskolakerüléséről, a hamis kikérőktől és az iskolai verekedésekről.
– Kivi találékony kölyök – jegyezte meg mosolyogva Valerie. – Hány éves is most?
– Tíz – mondta Marsha. – És az is nyugtalanít, hogy csak egyetlen vele egykorú barátja van, egy Richie Blakemore nevű kissrác, akivel még csak nem is találkoztam.
– Kivi soha nem hívta át hozzátok a fiút? – kérdezte Valerie.
– Soha.
– Talán hasznos lenne néhány szót váltani Mrs. Blakemore-ral – javasolta. Valerie. – Mondhatna valamit arról, hogy milyen közel áll a két fiú egymáshoz.
– Talán igen.
– Én pedig szívesen megnézem Kivit, ha ő hajlandó ráállni – ajánlotta fel Valerie.
– Mindenesetre nagyon hálás lennék érte – mondta Marsha. – Én magam túlságosan is elfogult vagyok vele, semhogy objektíven tudnám őt megítélni. Ugyanakkor rettegek attól a gondolattól, hogy esetleg a szemem láttára alakulhatnak ki nála súlyos személyiségzavarok.
Marsha a liftben elbúcsúzott Valerie-től, megköszönte, hogy végighallgatta, és felajánlotta, hogy megvizsgálja Kivit. Megígérte Valerie-nek, felhívja majd a titkárnőjét, hogy megállapodjanak az időpontban.
– A férjed telefonált – mondta Jean, amikor Marsha belépett az ajtón. – Kéri, hogy feltétlenül hívd vissza.
– Valami baj van? – kérdezte Marsha.
– Nem hiszem – felelte Jean. – Mondani ugyan nem mondott semmit, de a hangja nem tűnt izgatottnak.
Marsha felkapta a postáját, bement a szobába és becsukta maga mögött az ajtót. Átlapozta a postát, majd felhívta Victort. Colleen átkapcsolta a hívást a laborba, ahol Victor vette fel a kagylót.
– Mi újság? – tudakolta Marsha. Victor nem szokta napközben hívni.
– Csak a szokásos – felelte Victor.
– Fáradt a hangod – jegyezte meg Marsha. Tulajdonképpen azt akarta volna mondani, hogy különös. A férfi hangja tompán csengett, mintha csak most jutott volna túl egy dühkitörésen és kényszerítené magát arra, hogy nyugodt maradjon.
– Minden nap új meglepetést tartogat mostanában – közölte Victor, anélkül, hogy bővebb magyarázatot fűzött volna hozzá. – Azért hívtalak, hogy megmondjam, Kivi és Philip már otthon vannak.
– Valami baj van? – kérdezte Marsha.
– Nincs – felelte Victor. – Nincs semmi baj. Csak ma sokáig bent maradok, úgyhogy ne váriatok rám a vacsorával, egyetek nyugodtan. Egyébként védelmet kértem a ház köré este hattól reggel hatig.
– Annak, hogy ma tovább bent maradsz, van valami köze a zaklatásokhoz? – kérdezte Marsha.
– Talán igen – felelte Victor. – Majd otthon elmagyarázom.
Marsha letette a telefont, de a kezét még a kagylón tartotta. Megint azt érezte, hogy Victor titkol előle valamit, amiről pedig tudnia kellene. Miért nem bízik benne? Egyre inkább úgy érezte, hogy egyedül van.
Furcsa békesség szállt a laborra, amikor Victor magára maradt. Néha-néha kattantak egyet az elektronikus berendezések, különben csend volt. Nyolc harminckor Victor volt az egyetlen ember a laborban. A csukott ajtókon át még az állatok neszezése sem szűrődött át hozzá, ahogy fel s alá sétálnak a ketreceikben vagy tekerik a mókuskerekeket.
Victor egy filmszalag fölé hajolt, amelyen sötét vízszintes csíkok futottak. Mindegyik kockán egy-egy DNS-darabka látszott, amelyek egy bizonyos ponton mind megtörtek. David DNS-elemzését – azt, ami akkor készült, amikor a gyerek még egészséges volt – hasonlította össze a májdaganatossal. Meglepte, hogy a kettő között volt némi eltérés. Victor először arra gyanakodott, hogy dr. Shryack tévedett, s egy másik beteg tumormintájából adott neki. Ez viszont ellentmondott a két kocka szembeötlő homológiájának; bármennyi eltérés volt is a két elemzés között, nagyjából mégiscsak azonosak voltak.
Miután a két képet lefuttatta egy olyan számítógépen, amely számszerűen meghatározza a homogén és a heterogén zónákat, Victor felfedezte, hogy a két DNS-minta csak egy területen tér el egymástól.
A helyzetet tovább bonyolította, hogy azon a mintán, amit Robertnek átadott, a tumor mellett voltak olyan apróbb területek, ahol ép szövetkultúrák látszottak. Robert gondosan kielemezte a minta mindkét területét. És amikor Victor összehasonlította az egészséges májrészek DNS-elemzését David korábbi elemzésével, akkor a kettő már tökéletesen azonos volt.
Olyan szarkómát találni, amelynél kimutatható a DNS elváltozása, nem mindennapi esemény. Victort félelemmel vegyes izgalom kerítette hatalmába, hiszen egy fontos felfedezés nyomára bukkant, ami ugyanakkor olyasmivel is fenyegethet, amire vagy nem talál magyarázatot, vagy tudni sem akar róla.
Victor ezután nekilátott, hogy izolálja a DNS-nek azt a területét, amely a tumor szempontjából egyedülálló volt. Ha most hozzálát a kísérleti napló megkezdéséhez, akkor ennyivel is könnyebb lesz Robertnek másnap reggel a munka befejezése.
Victor kilepett a labor központi helyiségéből, átment a bonctermen, és belépett az állatistállóba. Amikor felgyújtotta a villanyt, egyszeriben mozgolódás támadt a lakott ketrecekben.
Victor odasétált a két kezelt patkány ketrecéhez, ahhoz, amelyikhez odaerősítette az ivóvízben feloldott Cephaloclort tartalmazó edénykét. Csodálkozva látta, hogy az egyik patkány már kimúlt, a másik meg már enyhén kómás állapotban volt.
Victor kivette a döglött patkányt, átvitte a boncterembe, és nekilátott a boncolásnak. Amikor a koponyát felnyitotta, az agy olyan püffedt volt, mintha csak felpumpálták volna.
Óvatosan kimetszett egy darabot az agyból, és előkészítette a másnapi szegmensvizsgálatra. Ebben a pillanatban megszólalt a telefon.
– Dr. Frank, Phil Moscone vagyok. Louis Kaspwicz kért meg, hogy telefonáljak, és közöljem, a kalóz benne van a számítógépben.
– Azonnal ott vagyok – mondta Victor. Félretette a patkány agymintáját, lekapcsolta a villanyt, és kiviharzott a laborból.
A számítógépközpont csak egy ugrásra volt, Victor néhány perc múlva már oda is ért.
Louis egyenesen odament hozzá. – Jó esélyeink vannak arra, hogy bemérjük a kalózt. Már hét perce ügyködik. Csak remélni tudom, hogy nem okoz valami bajt.
– Meg tudja mondani, hogy a rendszer melyik részében van most? – kérdezte Victor.
– A személyzeti adatállományban kutat – mondta Louis. – Először egy csomó számot kattogtatott, aztán meg a beszerzéseken matatott. Nagyon furcsa.
– A személyzeti adatállományban? – kérdezte Victor. Arra gondolt, hogy a kalóz mégsem lehet gyerek, sokkal inkább valamelyik versenytársuk bérence. Hihetetlenül nagymértékű a rivalizálás a biotechnológia területén, s majd mindenki azon volt, hogy felvegye a versenyt az olyan nagyágyúkkal, mint amilyen például a Kiméra is. Egy ipari kém azonban sokkal inkább a kutatási adatállományokhoz szeretne hozzájutni, semmint a személyzeti adatokhoz.
– Megvan a fickó! – jelentette a rádiós széles mosollyal.
Általános éljenzés. Most már csak a nevét kell kiderítenünk.
A rádiós férfi felemelte a kezét, várt egy darabig, majd azt mondta: – A szám titkos.
Néhány megfigyelő, akik már kezdték szétszerelni a berendezésüket, morogni kezdett a hír hallatán.
– Ez azt jelenti, hogy nem lehet- kideríteni a nevét? – kérdezte Victor.
– Dehogy – felelte Louis. – Csak egy kicsivel tovább tart.
Victor nekidőlt az egyik letakart nyomtatónak és keresztbe fonta a karját.
– Kinél van egy darab papír? – kérdezte váratlanul a rádiós, bal füléhez tartva a készüléket. Az egyik férfi a kezébe nyomott egy szabvány méretű írótömböt. A férfi lefirkantotta a rádión kapott nevet. – Hálás köszönet. Kész, vége. – Kikapcsolta a rádióját, betolta az antennát, és odanyújtotta Louisnak a papírlapot.
Louis elolvasta a nevet és a címet, majd elsápadt. Egy hang nélkül adta oda Victornak. Victor ránézett és elolvasta. Nem hitt a szemének. Újra elolvasta. A cédulán a saját neve és címe állt.
– Ez valami vicc akar lenni? – kérdezte, felemelte a fejét és Louisra nézett. Victor ezután a többiekre pillantott. Senki sem szólt egy szót sem.
– Nem programozta a PC-jét arra, hogy bizonyos időközönként bekapcsolódjon a központi számítógépbe? – kérdezte Louis, megtörve a csendet.
Victor rápillantott a számítógépcsoport vezetőjére, és rájött, hogy a férfi kibúvót igyekszik felkínálni neki. Egy kínos perc után elfogadta. – Igen, lehet, hogy ez történt. – Victor nehezen uralkodott magán. Megköszönte mindenki segítségét és távozott.
Kisétált a számítógépközpontból, az irodaépületből elhozta a kabátját, és teljesen megzavarodva elindult a kocsijához. Lehetetlen, hogy valaki az ő személyi számítógépével törjön be a Kiméra központi számítógépébe. Ez képtelenség! A számítógép telefonszámát és a saját kódszámát ugyan a billentyűzet aljára ragasztotta, de hát ki használhatja az ő gépét? Marsha? Kivi? A takarítónő? Biztos, hogy valami tévedés van a dologban. Létezik, hogy a kalóznak volt annyi esze, hogy hamis nyomra vezesse őket? Ez a lehetőség csak most ötlött fel benne; így jól az eszébe véste, hogy el ne felejtse másnap megkérdezni Louistól, lehetséges-e? Ennek legalább lenne valami értelme.
Marsha hallotta Victor kocsijának a hangját, még mielőtt a reflektorok végigpásztázták volna a kocsifelhajtót. Unottan lapozgatta a dolgozószoba íróasztalán tornyosuló szakfolyóiratokat. Felállt és kitekintett a kocsifelhajtót övező csupasz fák megvilágított sziluettjére. Megjelent Victor autója, majd eltűnt a ház mögött. A távolból idehallatszott az automata garázsajtó nyitódásának csikorgása.
Marsha leült a virágmintás huzatú díványra és szemét körbejártatta a dolgozószobán. Halvány pasztellszínű csíkos tapétával, tompa rózsaszínű szőnyeggel és többnyire fehér bútorokkal rendezte be. Valaha nyugalmas menedék volt ez a szoba, de hangulata immár nem tudta csillapítani a jövő iránt érzett egyre fokozódó aggodalmát. A Valerie-vel való találkozás ugyan hozott valami vigaszt, de ez sem tartott sokáig.
Marsha hallotta, hogy Kivi és Philip valami kölcsönzött horrorfilmet néznek a nappaliban. A videoszalagról hallatszó szaggatott sikolyok sem használtak túlzottan Marsha hangulatának. S bár becsukta az ajtót, a sikoltozás így is behallatszott.
Hallotta a hátsó ajtó csapódását, majd fojtott hangokat a másik szobából, végül kopogtattak az ajtaján.
Victor lépett be és futó csókkal üdvözölte. Valóban olyan fáradtnak látszott, mint ahogy ez délután is kitetszett a hangjából. Új ránc kezdett mélyülni a homlokán a két szemöldöke között.
– Láttad az őrt odakint? – kérdezte Victor. Marsha bólintott. – Így már sokkal jobban érzem magam. Ettél valamit? – kérdezte.
– Nem – felelte Victor. – Nem is vagyok éhes.
– Készítek egy rántottat. Meg egy kis pirítóst – ajánlotta Marsha.
Victor visszatartotta. – Kösz, de azt hiszem, hogy előbb úszom egyet, aztán lezuhanyozok. Az talán felfrissít.
– Valami baj van? – tudakolta Marsha.
– Csak a szokásos – felelte Victor kitérőén. Kiment és félig nyitva hagyta az ajtót. A horrorfilmek jellegzetes zenéje beáradt a szobába. Marsha megpróbált nem odafigyelni rá, amikor visszaült az olvasnivalóihoz, ám egy velőtrázó sikolytól összerezzent. Feladva a hiábavaló küzdelmet, odament és belökte az ajtót. A zár visszhangzó kattanással becsapódott.
Félóra múlva újra megjelent Victor. Határozottan jobban festett, kényelmesebb ruhát vett fel.
– Most már talán megcsinálhatod nekem azt a rántottat – kérte.
A konyhában Marsha nekilátott az előkészületeknek, Victor közben megterített. Vérfagyasztó hörgéssorozat hallatszott be a nappaliból. Marsha megkérte Victort, hogy csukja be a konyhaajtót.
– Az isten szerelmére, mit néznek ezek? – kérdezte Victor.
– A címe “Mezítelen rémület" – felelte Marsha.
Victor megrázta a fejét. – A srácok meg az ő horrorjaik – mondta.
Marsha készített magának egy teát, és amikor Victor hozzálátott, hogy elfogyassza az omlettjét, ő is leült; szembe a férjével.
– Szeretnék valamit megbeszélni veled – szólt Marsha, s várta, hogy hűljön kicsit a teája.
– Igen?
Marsha elmesélte Victornak, hogy együtt ebédelt Valerie Maddoxszal; elmondta azt is, hogy Valerie felajánlotta, hogy szívesen megvizsgálja Kivit. –; Mi a véleményed róla?
Victor megtörölte a száját a szalvétával és azt mondta: – Ez a te szakterületedet érintő kérdés. Ha te szükségesnek tartod, én nem ellenzem.
 – Jól van – mondta Marsha. – Szükségesnek tartom. Most már csak Kivit kell meggyőznöm.
– Sok szerencsét – mondta Victor.
Egy darabig hallgattak, ezalatt Victor a pirítós maradékával kitörölgette a tányért. Aztán megkérdezte.
– Használtad ma este a számítógépet?
– Nem, miért?
– Mert meleg volt még a nyomtató, amikor felmentem úszás után lezuhanyozni – felelte Victor. – És Kivi? Ő használta?
– Nem tudom.
Victor hátravetette magát a széken, de olyan hevesen, hogy Marsha idegesen összeszorította a fogát. Mindig attól félt, hogy Victor egyszer hanyatt esik vele és beveri a fejét a kőpadlóba.
– Érdekes estét töltöttem a Kiméra számítógépközpontjában – mondta Victor ide-oda hintázva a széken. Ezután elmesélte Marshának, hogy mi minden történt, azt sem hagyva ki, hogy a kalóz nyomai ide vezettek, az ő otthonukba.
Marsha maga is meglepődött, amikor elnevette magát. Gyorsan mentegetődzni kezdett. – Ne haragudj, de szinte magam előtt látom az egészet – mondta. – Feszülten figyeltek, és egyszerre csak a , te neved jelenik meg.
– Ott ez korántsem volt ilyen vicces – jegyezte meg Victor. – Szigorúan kérdőre fogom vonni Kivit. Bármilyen nevetségesen hangzik is, könnyen lehet, hogy ő az, aki betört a Kiméra központi számítógépébe.
– És ez a szigorú kérdőre vonás ugyanúgy fog majd lezajlani, mint amikor arról beszélgettél el vele, hogy kikérőket hamisít-e azért, hogy lóghasson az iskolából? – ugratta Marsha.
– Majd meglátjuk – felelte szemmel láthatóan ingerülten Victor.
Marsha áthajolt az asztalon, és megfogta Victor karját, mielőtt az felállt volna az asztal mellől. – Csak vicceltem – mondta. – Az az igazság, hogy sokkal jobban aggódnék, ha keményen bánnál vele vagy túlzott szigorúsággal esnél neki. Én attól félek, hogy Kivi személyiségének van egy olyan oldala is, amit még nem ismerünk. Ezért szeretném, ha Valerie megnézné.
Victor bólintott, majd kiszabadította magát Marsha szorításából: Kinyitotta a nappaliba vezető ajtót. – Kivi, bejönnél egy percre? Szeretnék veled beszélni.
Marsha hallotta, hogy Kivi húzódozik, ám Victor kérlelhetetlen volt. Hamarosan elhallgatott a film. Kivi megjelent az ajtóban. Victorról Marshára pillantott. Ragyogó szemei most kissé ködösek voltak, mint általában azoké, akik éppen túl sokáig néztek televíziót.
– Légy szíves, ülj le ide az asztalhoz – mondta neki Victor.
Kivi unott arckifejezéssel, kötelességtudóan leült Marsha balján, szemben Victorral.
Victor azonnal a lényegre tért. – Kivi, használtad ma este fent a személyi számítógépet?
– Igen – felelte Kivi.
Marsha elnézte, milyen pimaszul bámul vissza Kivi az apjára. Azt is látta, hogy Victor habozik, majd elfordítja a fejét, valószínűleg azért, hogy el ne veszítse a gondolatai fonalát. Egy percig csönd volt. – Aztán Victor folytatta: – És bekapcsolódtál a PC-vel a Kiméra központi komputerrendszerébe is?
– Igen – felelte Kivi pillanatnyi habozás nélkül.
– Miért? – kérdezte Victor. Hangjának vádló csengését a zavar váltotta fel. Marshának eszébe jutott, hogy ő is mennyire megzavarodott, amikor
Kivi pillanatok alatt megvallotta az iskolakerülést.
– Mert az extra adattár sokkal érdekesebbé teszi a komputerjátékokat – vágta rá Kivi.
Marsha észrevette, hogy Victor kimereszti a szemét. – Azt akarod mondani, hogy a számítógépegységünk hatalmas kapacitását te arra használod fel, hogy Pac-Mant meg ilyesmiket játsszál?
– Ugyanúgy, ahogy bent a laborban is csinálom – felelte Kivi.
– Képzelem – felelte Victor bizonytalanul. – És ki tanított meg a modem használatára?
– Te – felelte Kivi.
– Én nem emlékszem rá... – kezdte volna Victor, de aztán mégiscsak eszébe jutott. – De hisz ez hét évvel ezelőtt volt!
– Lehet – vágta rá Kivi. – De a módszer azóta sem változott.
– És minden péntek este beszálltai a Kiméra számítógépébe? – kérdezte Victor.
– Általában igen – felelte Kivi. – Lejátszok néhány játékot, aztán itt-ott belenézek az adatállományokba, többnyire a személyzeti és a beszerzési témákba, időnként a kutatásokba is, de azokba nehezebb betörni.
– De hát miért? – kérdezte Victor.
– Mert szeretnék mindent megtudni a vállalatról, amit csak lehet – felelte Kivi. – Egyszer majd én akarom irányítani úgy, mint te most. Mindig is bátorítottál, hogy használjam csak a számítógépet. Nem csinálom többé, ha nem akarod.
– Azt hiszem, jobb, ha a jövőben nem csinálod – mondta Victor.
– Rendben van – jelentette ki egyszerűen Kivi. – Visszamehetek a filmet nézni?
– Persze – mondta Victor.
Kivi eltolta magát az asztaltól, és eltűnt az ajtó mögött. Abban a pillanatban újra felhangzott a videón a “Mezítelen rémület".
Marsha Victorra pillantott. Victor megvonta a vállát. Ekkor megszólalt az ajtócsengő.
– Elnézést, hogy ilyen későn zavarom magukat – mondta Cerullo őrmester, amikor Victor ajtót nyitott neki, – Ő Dempsey őrmester a lawrence-i őrsről. – A másik rendőr előlépett Cerullo háta mögül és üdvözlésképpen a kalapja karimájához emelte a kezét. Szeplős képű, égővörös hajú férfi volt.
– Van néhány hírünk, és szeretnénk néhány kérdést is feltenni – mondta Cerullo.
Victor behívta a férfiakat. Bejöttek és levették a kalapjukat.
– Kérnek egy kis kávét, vagy valami mást? –; kérdezte Marsha.
– Nem asszonyom, köszönjük – mondta Cerullo. – Csak elmondjuk, hogy miért jöttünk és már itt sem vagyunk. Tudják, mi ott a North Andover-i rendőrségen igen baráti viszonyban állunk a lawrence-i rendőrökkel, merthogy szomszédok vagyunk, meg minden. Egyszóval, ők nyomoznak az ottani tömeggyilkosság, a Gephardt család kiirtásának az ügyében, abban, amit dr. Frank fedezett fel. Nos, megtalálták azoknak a céduláknak a piszkozatát, amelyeket a macskához meg a téglához kötözve maguk kaptak. Ott voltak a Gephardt házban. Gondoltuk, elmondjuk maguknak.
– Nagyon helyes – mondta némiképp megkönnyebbülve Victor.
Dempsey megköszörülte a torkát. – A ballisztikai vizsgálatok alapján azt is kiderítettük, hogy ugyanazokkal a gépfegyverekkel gyilkolták meg a Gephardt családot, mint amilyeneket a rivális dél-amerikai kábítószeres bandák használtak összecsapásaik során. Ez az információ Bostonból származik. A bostoniak nagyon szeretnék kideríteni azt, hogy hogyan kapcsolódik mindez Lawrence-hez. Jó okuk van feltételezni, hogy itt fent nagyban folyik a játék. Mivelhogy Gephardt a maga alkalmazottja volt, azt szeretnék megtudni magától, hogy milyen kapcsolatok fűzhették Gephardtot a kábítószeres világhoz. Van erről valamilyen elképzelése?
– Az égvilágon semmi – mondta Victor. – Gondolom, azt tudják, már folyt a vizsgálat Gephardt ellen sikkasztás miatt.
– Igen, ezt már tudjuk – mondta Dempsey. – Biztos, hogy semmi mást nem tud mondani nekünk? Boston borzasztóan szeretne megtudni mindent, amit csak lehet, erről az egész ügyről.
– Úgy fest a dolog, hogy Gephardt kezén laboratóriumi berendezések is eltűntek – mondta Victor. – Nem sokkal azelőtt indítottunk ellene vizsgálatot, hogy megölték volna. S bármennyire is gyanakodtam rá ezekben a bűntettekben, az álmomban se jutott volna eszembe, hogy kábítószer ügyletekben is benne lehet.
– Nagyra értékelnénk, ha azonnal felhívna minket, mihelyt valami a tudomására jut. Nagyon nem szeretnénk, ha itt is kábítószer-háború törne ki.
A rendőrök elmentek. Victor bezárta az ajtót, nekidőlt és Marshára nézett.
– Hát legalább egy problémánk megoldódott – jegyezte meg. – Most már legalább tudjuk, hogy ki állt a zaklatások mögött, s ami ennél is több, biztosak lehetünk benne, hogy nem lesz folytatása.
– Örülök, hogy eljöttek megmondani nekünk, hogy most már nincs miért aggódnunk – tette hozzá Marsha. – Talán haza is küldhetnénk a biztonsági őrt.
– Majd reggel visszavonom a megbízást – mondta Victor. – Most már-mindenképpen fizetnünk kell érte.

Victor olyan hirtelen ült fel az ágyban, hogy akaratlanul is lerántotta a takarót Marsháról. A hirtelen mozdulat felébresztette az asszonyt. Odakint koromsötét volt.
– Mi az? – kérdezte riadtan az asszony.
– Nem tudom – felelte Victor. – Mintha csöngettek volna a bejárati ajtón.
Egy pillanatig mindketten fülelni kezdtek. Marsha csak az eresz alatt, fütyülő szél és az ablakon kopogó eső hangját hallotta. Előrehajolt, és úgy fordította az ébresztőórát, hogy láthassa a számlapját. – Negyed hat van – mondta. Visszahanyatlott a párnára és magára húzta a takarót. – Biztos, hogy nem álmodtad az egészet?
Ám ebben a pillanatban újra megszólalt a csengő. – Ez a csengő volt – mondta Victor, és kimászott az ágyból. – Tudtam, hogy nem álmodtam. Sietősen magára akarta kapni a köpenyét, de fordítva bújt bele. Marsha felkattintotta a villanyt.
– Ki a fene lehet az? – kérdezte Marsha. – Megint a rendőrség?
Victor most már rendesen magára vette a köpenyét, és megkötötte az övét. – Mindjárt kiderül – mondta, és kinyitotta a folyosóra nyíló ajtót. Odasietett a lépcsőhöz és elindult lefelé.
Pillanatnyi bizonytalankodás után Marsha is lelépett a hideg parkettre, magára vette a köpenyét és belebújt a papucsába. Mire leért, a hallban egy férfi és egy nő állt Victorral szemben. A lábuknál apró tócsák keletkeztek, arcukról csörgött a víz. A nő kezében egy festékszóró palack volt. A férfi szorosan fogta a nőt.
– Marsha! – kiáltott oda neki Victor, le nem véve a szemét a váratlan látogatókról. – Azt hiszem, jobb, ha kihívod a rendőrséget.
Marsha előlépett Victor háta mögül és szorosabbra húzta magán a köpenyt. Ránézett az emberekre. A férfi vízhatlan, kapucnis köpenyt viselt, bár most a kapucnit hátratolta, felfedve a fejét. A nőn overall volt, amely már réges-régen átázott.
– Ő Mr. Peter Norwell – mondta Victor. – Az Able Protectióntól jött.
– Jó reggelt, asszonyom – mondta Peter.
– Ő pedig Sharon Carver – mondta Victor a nő felé intve. – A Kiméra volt alkalmazottja, aki hátrányos megkülönböztetésért indított pert ellenünk.
– A garázsajtó átfestésének látott neki – jelentette Peter. – Hagytam egy keveset dolgozni, hogy a birtokháborításon kívül más is legyen a kezünkben ellene.
Valamelyest zavart érezve a nő csapzott külseje láttán, Marsha felhívta a North Andover-i rendőrséget. Az ügyeletes közölte, hogy azonnal küldenek egy autót.
Várakozás közben kimentek a konyhába, ahol Marsha valamennyiüknek teát főzött. Alig kortyoltak valamit, amikor újra megszólalt a csengő. Víctor odament az ajtóhoz. Widdicomb és O'Connor.
– Maguk aztán gondoskodnak a szórakoztatásunkról – szólt mosolyogva Widdicomb őrmester. Beléptek és levetették vizes kabátjukat.
Peter Norwell előhozta a konyhából Sharon Cárvert.
– Szóval ez az az ifjú hölgy? – kérdezte Widdicomb. Elővett egy bilincset.
– Az isten szerelmére, semmi szükség rá, hogy megbilincseljen – méltatlankodott Sharon.
– Sajnálom, kisasszony – mondta Widdicomb.
– Ez a szabály.
Pár perc múlva végeztek mindennel. A rendőrök foglyukkal együtt elmentek.
– Jöjjön, igya meg a teáját – hívta Marsha Petert, aki a hallban álldogált.
– Köszönöm, asszonyom, megittam már. Jó éjszakát. – A biztonsági őr távozott, és betette maga mögött az ajtót. Victor rátolta a reteszt, és elindult a szobája felé.
Marsha ránézett. Elmosolyodott, és hitetlenkedve megrázta a fejét. – Ha ezt egy könyvben olvasom valahol, nem hiszem el – mondta.
– Még szerencse, hogy itt tartottuk az őrt – jegyezte meg Victor. Majd karját nyújtva így szólt:
– Gyere. Még alhatunk egy pár órát.
Ez persze nem volt olyan egyszerű, ahogy Victor elképzelte. Egy órával később még mindig ébren volt és hallgatta odakint a vihar tombolását. Az eső újult erővel dobolt az ablaküvegen, Victor majd minden koppanásra összerezzent. Nem tudta kiverni a fejéből sem David DNS-elemzésének eredményét, sem pedig a vérmintákban kimutatott Cephaloclort.
– Marsha – suttogta.
Ám Marsha nem válaszolt. Újra szólította, de ezúttal sem jött válasz. Victor kisiklott az ágyból, magára kapta a köpenyt, és elindult a második emeleti dolgozószoba felé, amelyben a személyi számítógép állt.
Leült az íróasztalához, és beindította a PC-t. Az illesztőegység segítségével ráállt a Kiméra központi számítógépére, és maga is meggyőződött róla, hogy milyen egyszerű. Szórakozottan azon tűnődött, hogy vajon átmásolta-e valaha is a Hobbs és a Murray gyerekek adatállományát saját személyi számítógépének lemezére? Hogy ellenőrizze a dolgot, lehívta és végigolvasta a diszk tartalomjegyzékét. Nem volt közte se a Hobbs, se a Murray adatállomány. Egyébként meglepetten látta, hogy milyen kevés adatállomány található a lemezen, a műveleti programokon kívül szinte nem is volt rajta más. De aztán, éppen akkor, amikor már ki akarta kapcsolni a gépet, felfedezte, hogy ennek ellenére a diszk tárolója majdnem tele van.
Victor hitetlenkedve rázta meg a fejét. A dolog teljességgel érthetetlen volt, tudván, hogy fantasztikus adatmennyiséget képes tárolni egy ilyen lemez. Megkísérelt magából a gépből kiszedni valamiféle magyarázatot erre a nyilvánvaló képtelenségre, a gép azonban nem reagált. Végül is dühödten kikapcsolta az átkozott masinát.
Azon gondolkodott, visszafeküdjön-e még, amikor ránézett az órájára és rájött, hogy most már akár ébren is maradhat. Már elmúlt hét. Így ahelyett, hogy visszament volna a hálószobába, lement, hogy kávét és reggelit készítsen magának.
Ahogy lefelé lépkedett a lépcsőkön, eszébe jutott, hogy amikor tegnap este Kivi a számítógép használatáról beszélt, elfelejtette megkérdezni tőle, hogy kitörölte-e a Hobbs és a Murray adatállományokat. Csak el ne felejtse megkérdezni tőle. Más beleszaglászni az anyagokba, és megint más adatállományokat kitörölni.
A konyhába érve Victor rájött, hogy van még valami, ami nyugtalanítja: nevezetesen az, hogy hogyan gondoskodjék Kivi védelméről, különösen a Kimérán belül. Philip igazán rendesen rajta tartja a szemét Kivin, de ennél több aligha várható el tőle. Victor úgy döntött, hogy felhívja az Able Protectiont, hiszen nagyon megbízhatónak bizonyultak a ház körüli őrködésben is. Kér egy kipróbált őrt Kivi mellé. Valószínűleg jó sokba fog kerülni, de a nyugalom minden pénzt megér. Amíg utána nem jár a Hobbs és a Murray gyerekek halálának, addig határozottan jobban fogja érezni magát, ha Kivit biztonságban tudja. Miközben kitöltötte a kávét, Victorba belehasított egy másik felismerés is. A lelke mélyén már régóta nyugtalanította David és Janice szarkómás betegségének hasonlósága, különösen annak fényében, hogy látta a Davidben kifejlődött tumor DNS-elemzésének eredményét. Most úgy döntött, hogy amennyire tőle telik, megpróbál végére járni a dolognak.

10.

Szombat reggel

Még mindig esett az eső és fújt a szél, amikor Victor kiment a garázsba és beült az autójába. Már megreggelizett, lezuhanyozott, megborotválkozott és fel is öltözött, de rajta kívül senki sem mutatkozott a házban. Hagyott egy cédulát, hogy a nap legnagyobb részét a laborban fogja tölteni, azután elment.
Mégsem hajtott egyenesen a laborba. Ehelyett nyugatnak tartott, ráhajtott az Interstate 93-as útra és elindult Boston déli része felé. Bostonban a Charles Street és a Government Center találkozásánál lefordult a Storrow Drive-ról. Innen már könnyű volt továbbhajtani a massachusettsi közkórházhoz, és beállni a kocsival a többemeletes parkolóházba. Tíz perccel később már a patológiai osztályon volt.
Szombaton kora reggel egyetlen patológust sem tudott elérni. Meg kellett elégednie egy másodéves segédorvossal, név szerint Angela Cirone-nal.
Victor előadta, hogy szeretne tumormintát kapni egy négy évvel ezelőtt elhunyt páciensükből.
– Attól tartok, hogy ez lehetetlen – mondta Angela. – Mi nem őrizzük meg...
Victor udvariasan félbeszakította és elmagyarázta, hogy ez egy nagyon ritkán előforduló, különleges természetű tumor volt.
– Ebben az esetben lehet, hogy tényleg más a helyzet.
A dolog nehezebbik része az volt, hogy megtalálják Janice Fay kórlapját, mivel Victor nem tudta megmondani Janice születési évét.
A kórházi anyagok keresztreferenciás nyilvántartási rendszerét a születési évek alapján állították össze. Ám az állhatatosság meghozta gyümölcsét; Angela végül megtalálta mind a kórlap, mind a boncolási jegyzőkönyv számát. Még azt is meg tudta mondani Victornak, hogy van anyagmintájuk.
– De én magam nem adhatok belőle – jelentette ki Angela mindazok után, hogy ennyi időt szánt az adatok kikeresésére. – Az egyik kórboncnokunk ma reggel odafent fagyaszt. Ha végez, akkor kérhetjük a jóváhagyását.
Victor azonban elmagyarázta, hogy a fia, David ugyanebben a ritka szarkómában halt meg, és éppen ezért szeretné megvizsgálni Janice daganatos sejtjeit is. Ha nagyon akart valamit, Victor igazán kedves és meggyőző tudott lenni. A fiatal segédorvos néhány perc után ráállt a dologra.
– Mennyi kellene belőle? – kérdezte végül.
– Csak egy parányi darabka – mondta Victor.
– Gondolom, nem lehet baj belőle – mondta Angela.
Tizenöt perccel később Victor lefelé ment a liften, egy papírzacskóba csomagolt aprócska üveggel. Megvárhatta volna a patológust is. Így azonban hamarabb nekiláthatott a munkának. Beszállt a kocsiba, maga mögött hagyta a massachusettsi közkórházat és északnak tartott, Lawrence felé.
Megérkezve a Kimérába, Victor felhívta az Able Protection ügynökséget. Szombat lévén ismét csak az üzenetrögzítő működött, így be kellett érnie azzal, hogy meghagyja a nevét és a címét. Miután ezzel megvolt, Robert keresésére indult, aki már elmélyülten dolgozott azon a munkán, amit Victor kezdett meg előző este. Szeparálni igyekezett David tumor-DNS-ének azt a részét, amely különbözött a normális DNS-től.
– Meg fog utálni engem – mondta Victor –, de van nálam még egy minta. – Ezzel elővette a mintát, amit most hozott magával a közkórházból. – Szeretném, ha ezen is elvégezné a DNS-elemzést.
– Miattam ne aggódjon – szólt Robert –, én szeretem az efféle munkát. Csak azt szeretném, hogy tudja: a többi munkámat elhanyagolom emiatt.
– Tudom – mondta Victor. – Ebben a pillanatban azonban ennek van elsőbbsége.
Elővette a patkányagymintákat, amelyeket tegnap este már előkészített és elkészítette belőlük a szövettani preparátumokat. Mialatt arra várt, hogy megszáradjanak, telefonon keresték az Able Protection ügynökségtől. Ugyanaz az öblös hangú férfi volt a vonalban, akivel Victor a múltkor is beszélt.
– Először is szeretném megmondani, hogy Mr. Norwell remek munkát végzett tegnap.
– Köszönjük a dicséretet – mondta a férfi.
– Másodszor pedig – folytatta Victor – további átmeneti segítségre van szükségem. De ez a munka igazán rendkívüli képességekkel rendelkező személyt igényel Szeretnék reggel hattól este hatig valakit a fiam mellé. És amikor azt mondom, hogy szeretnék valakit mellé, akkor azt úgy értein, hogy állandóan.
– Nem hiszem, hogy ez gondot okozna – mondta a férfi. – Mikor akarja, hogy elkezdjük?
– Mihelyt tudnak valakit küldeni – felelte Victor – Még ma reggel, ha lehet. A fiam most otthon van.
– Nem probléma, megvan a megfelelő ember. A neve Pedro Gonzales, azonnal útnak indítom.
Victor letette a kagylót és hazatelefonált Marshának.
– Hogy tudtál ma reggel úgy elillanni, hogy nem ébresztettél fel? – kérdezte Marsha.
–A hajnali izgalmak után már nem tudtam újra elaludni – felelte Victor. – Kivi otthon van?
– Ő is, meg Philip is alszanak még – mondta Marsha.
– Éppen most intézkedtem, hogy egy testőr legyen Kivi mellett egész nap. A neve Pedro Gonzales. Hamarosan ott lesz.
– De hát miért? – kérdezte Marsha nyilvánvalóan meglepődve.
– Százszázalékos biztonságban akarom tudni – mondta Victor.
– Te valamit elhallgatsz- előlem – figyelmeztette Marsha. – Tudni akarom, mi az!
– Csak biztos akarok lenni abban, hogy biztonságban van – ismételte meg Victor. – Otthon majd még beszélünk róla. Ígérem.
Letette a telefont. Nem akarta a titkot megosztani Marshával; különösen a legutóbbi gyanúját nem, hogy a Hobbs és a Murray gyerekeket feltehetően szándékosan ölték meg. És hogy Kivit ugyanígy meg lehet ölni; annyi kell csak hozzá, hogy valaki Cephaloclort juttasson a szervezetébe. E gondolatokkal a fejében visszatért patkányagyszövet-készítményeihez, amelyek már megszáradtak, és nekilátott, hogy a fénymikroszkóppal szemügyre vegye mindegyiket. Várakozásának megfelelően sokban hasonlítottak a gyerekek agyából készített preparátumokhoz. Most már semmi kétsége sem volt afelől, hogy a gyerekek tényleg azért haltak meg, mert Cephaloclor volt a vérükben. A kérdés most már csak az volt, hogyan került a szervezetükbe az antibiotikum.
Kivette a készítményeket a mikroszkópból és átment oda, ahol Robert dolgozott. Olyan régóta dolgoztak már együtt, hogy Victor úgy tudott bekapcsolódni a munkába és segíteni Robertnek, hogy annak egyetlen eligazító szót sem kellett szólnia.

Miután egy második csésze kávét is készített magának, Marsha leült az asztalhoz és elnézte a sötét felhőket és a szakadó esőt. Jóleső érzés volt, hogy ma nem kellett bemennie a rendelőbe, bár a fekvő betegeit végig kell még majd látogatnia. Azon morfondírozott, hogy vajon most még jobban kell-e aggódnia, hiszen Victor testőrt rendelt Kivi mellé. A dolog nagyon is baljóslatúnak tetszett. Ugyanakkor tagadhatatlanul jó ötlet is, Abban azonban meg mindig bizonyos volt, hogy vannak dolgok, amiket Victor titkol előle.
A lépcsőn felhangzó léptek jelezték, hogy jön Kivi és Philip. Üdvözölték Marshát, ám ennél sokkal jobban érdekelte őket a hűtő tartalma, ahonnan tejet és áfonyalekvárt szedegettek elő a zabpehelyükhöz.
– És mi a tervük mára, uraim? – kérdezte Marsha, amikor leültek ők is az asztal mellé.
– Átmegyünk a laborba – felelte Kivi. – Apa ott van?
– Ott – mondta. Marsha. – És mi lett azzal a tervvel, hogy Richie Blakemore-ral átruccantok egy napra Bostonba?
– Nem jött össze – mondta Kivi. Odakínálta az áfonyát Philipnek.
– Nagy kár – jegyezte meg Marsha.
– Nem számít – mondta Kivi.
– Van itt valami, amit szeretnék megbeszélni veled – mondta Marsha. – Tegnap elbeszélgettem Valerie Maddoxszal. Emlékszel még rá?
Kivi a tányérján nyugtatta a kanalát. – Sehogy se tetszik, amit hallok. Emlékszem rá. Ő az a hölgy, aki mindig úgy csücsörít, mintha bármelyik percben homlokon akarna csókolni valakit.
Philipből egy zabpehelysugárral együtt kirobbant a nevetés. Szégyenkezve megtörölte a száját, és megpróbálta visszafogni magát. Kivi meg Philip vonaglásán kacagott.
– Ez nem volt valami szép dolog – feddte meg Marsha. – Csodálatos asszony és nagyon tehetséges. Rólad beszélgettünk.
– Ez egyre rosszabbul hangzik – jegyezte meg Kivi.
– Felajánlotta, hogy szívesen foglalkozik veled, amit én remek ötletnek tartok. Talán kétszer egy héten, iskola után.
– Óh, mami – nyafogott Kivi, és kiült arcára a mérhetetlen utálat.
– Szeretném, ha elgondolkodnál rajta – mondta Marsha. – Majd még beszélünk róla. Ez olyasvalami, ami segíthet neked, amint egyre idősebb leszel.
– Nincs nekem időm az ilyesmire – fújta tovább a magáét Kivi a fejét rázva.
Marsha önkéntelenül is elnevette magát ezen a megjegyzésen. – Azért csak gondolkozz rajta – mondta. És még egy dolog. Az előbb beszéltem az apáddal. Mondott neked valami olyasmit, hogy aggódik a biztonságod miatt?
– Egy keveset – felelte Kivi. – Azt mondta, hogy óvakodjak Beekmantől és Hursttől. De még csak nem is találkoztam ezekkel a fickókkal.
– Úgy látszik, hogy még mindig aggódik – jegyezte meg Marsha. – Épp az előbb mondta, hogy kért melléd valakit egész napra. A férfit Pedronak hívják és már úton van ide.
– Jaj, ne! – nyavalygott Kivi. – Én ettől megőrülök.

Amikor Marsha végzett a kórházi betegeivel, ráhajtott az Interstate 945-ös útra és nyugatnak fordult, Lowell felé. A harmadik kijáratnál már le is tért, és azoknak az útbaigazításoknak a segítségével, amiket egy recept hátára írt fel magának, kanyarodott a kisváros egyik főutcájára, míg csak meg nem találta a Mapleleaf Road 714-el; egy lerobbant, viktoriánus stílusban épült, fehérrel díszített szürkésbarna épületet. Valamikor régen kétlakásos házzá alakították át. Fayék az első emeleten laktak. Marsha becsöngetett és várt.
Marsha telefonon már felhívta őket, így Fayék tudtak az érkezéséről. Janice tizenegy évig dolgozott., nála, de Marsha csak a temetésén találkozott először a lány szüleivel. Janice pedig már négy éve halott. Marsha furcsán érezte magát, ahogy ott áll Janice szüleinek tornácán és arra vár, hogy ajtót nyissanak neki. Mivel hosszú időn át és közelről ismerte Janice-t, Marsha sejtette, hogy a családjához fűződő viszonyában súlyos érzelmi zavarok feszülnek, de hogy ezek milyen természetűek lehettek, arról fogalma sem volt. Erről Janice sohasem beszélt.
– Fáradjon be, kérem – mondta Mrs. Fay, miután kinyitotta az ajtót. Fehér hajú, kellemes arcú, ámde betegesnek tűnő asszony volt, aki a hatvanas évei elején járhatott. – Marsha észrevette, hogy az asszony kerüli a tekintetét,
A lakás belülről meg rosszabb állapotban volt, mint kívülről a ház. Öreg és elnyűtt bútorok mindenütt. De igazán riasztóvá a piszok tette. A szeméttartókból kifolyt már a szemét: főleg sörösdobozok és McDonald's zacskók. Az egyik sarokban a plafonon még pókháló is lógott.
– Szólok Harrynek, hogy itt van – szólt Mrs. Fay.
Marsha valahonnan a távolból televíziós sportközvetítés hangját hallotta. Leült, de igyekezett egészen kihúzódni a szék szélére. Semmihez sem akart hozzáérni.
– Lám, lám – szólalt meg egy érdes hang –, nocsak, az előkelő doktornő végül mégiscsak ellátogatott hozzánk.
Marsha megfordult. Nagydarab, nagy hasú, atlétatrikót viselő férfi lépett be a szobába. Odasétált egyenesen Marshához és kézfogásra nyújtotta kérges kezét. Haja katonásan rövidre vágva. Arcát hatalmas, borvirágos orr uralta; vörös hajszálerek hálózták be orrlyukait.
– Megkínálhatom egy sörrel vagy valami mással? – kérdezte.
– Nem, köszönöm – felelte Marsha.
Harry beleereszkedett egy lábtámasztós karosszékbe. – És minek köszönhetjük a látogatását? – kérdezte. Böffentett egyet, majd elnézést kért.
– Janice-ről szeretnék beszélgetni – mondta Marsha.
– Nagyon remélem, hogy nem hazudozott rólam semmit – mondta Harry. – Mert én egész életemben keményen dolgoztam. Tizenhat kerekűvel jártam keresztül-kasul ezt az országot, de annyiszor, hogy a számát se tudom.
– Minden bizonnyal fáradságos munka lehetett – jegyezte meg Marsha; azon tűnődött: vajon jól tette-e, hogy idejött.
– A fejét teheti rá – mondta Harry.
– Arra gondoltam – kezdte Marsha –, hogy talán Janice beszélt néha maguknak a fiaimról, Davidről és Kiviről.
– Rengeteget – mondta Harry. – Így van, Mary? – Mary bólintott, de nem szólt egy szót sem.
– Volt valaha is valami szokatlan megjegyzése bármelyikükről? – Pontosabban is feltehette volna a kérdéseit, de jobb szerette volna, ha nem ő szabja meg a beszélgetés irányát.
– Naná, hogy volt – vágta rá Harry. – Még azt megelőzően, hogy az agyára ment volna ez a vallási hóbort, elmondta nekünk, hogy Kivi ölte meg a bátyját. Azt is elmondta, hogy megpróbálta figyelmeztetni magát, de maga rá se hederített.
– Janice engem sohasem próbált figyelmeztetni – mondta Marsha, és vér szökött az arcába. – És azt is meg kell mondanom maguknak, hogy a fiam, David, rákban halt meg:
– Hát, az már biztos, hogy ez másképpen hangzik, mint amit ő mondott nekünk – jegyezte meg Harry. – Ő azt mondta, hogy a srácot meggyilkolták. Gyógyszerrel mérgezték meg.
– Ez tökéletes abszurditás –jelentette ki Marsha.
– Hát az meg mi az ördögöt akar jelenteni? – kérdezte Harry.
Marsha vett egy mély lélegzetet, hogy lecsillapodjon. Ráeszmélt, hogy megpróbálja megvédeni ennek az embernek a támadásaitól magát és a családját. Semmiképpen sem ezért jött ide. – Azt akarom mondani, hogy a fiamat semmilyen módon sem mérgezhették meg. Ugyanúgy, szarkómában halt meg, mint a maguk lánya.
– Hát, mi – már csak azt tudjuk, amit mondtak nekünk, így van, Mary?
Mary kötelességtudóan bólintott.
– Ami azt illeti – folytatta Harry –, Janice azt is mondta, hogy őt is begyógyszerezték egyszer. Mondta még azt is, hogy nem említette senkinek, mert tudta, hogy úgysem hinnének neki. És azt is mondta, hogy ettől kezdve aztán már nagyon vigyázott, hogy mit evett.
Marsha egy percig szólni sem tudott. Ő is emlékezett erre a változásra. Janice egyik napról a másikra rendkívül finnyás lett. Marshát mindig is foglalkoztatta, hogy mi okozhatta a változást. Valószínűleg az a tévhit, hogy gyógyszerekkel megmérgezik.
– Szó, ami szó, nemigen hittünk el mi mindent abból, amit Janice mondott – vallotta be Harry. – Meghibbanhatott kissé, amikor egyszerre csak olyan vallásos lett. Odáig elment, hogy azt állította, hogy a maguk fia, ez a Kivi vagy hogy az ördögbe hívják, maga a sátán. De legalábbis, hogy valami dolga van a sátánnal.
– Biztosíthatom róla, hogy ez nem így van – mondta Marsha. Felállt. Elege lett az egészből.
– Az azért mégiscsak elég fura, hogy a maga David fia meg a mi lányunk is ugyanabban a betegségben halt meg – jegyezte meg Harry. Felállt, az arca belevörösödött a rendkívüli erőfeszítésbe.
– Ez csak véletlen volt – jelentette ki Marsha.
– Ami azt illeti, keltett is némi nyugtalanságot annak idején. Aggódtunk, hogy esetleg volt valami fertőzés a környezetben. Ám tüzetesen átvizsgálták az otthonunkat. És biztosíthatom, tragikus véletlen volt csupán, hogy mindketten ugyanabba betegedtek bele.
– Kemény dolog, mi? – kérdezte Harry.
– Igazi csapás – felelte Marsha. – Janice és a fiunk is nagyon hiányzik nekünk.
– Nem volt vele semmi baj – mondta Harry.
– Nagyon jó lány volt. Csak hát rengeteget hazudott. Egy csomó mindent összehazudozott rólam.
– Soha egy szót sem beszélt magáról – jegyezte meg Marsha, majd egy kurta kézrázás után távozott.

– Biztos, hogy nem haragszik? – kérdezte Victor Louis Kaspwicztől. Otthon hívta fel a férfit, hogy megkérdezze tőle, mi a véleménye a személyi számítógépe diszkjén észlelt rendellenességeknek.
– Dehogy is haragszom – mondta Louis. – Ha a lemezen nincs több tárolókapacitás, akkor az azt jelenti, hogy a tár tele van adatokkal. Erre nincs más magyarázat.
– De hisz megnéztem a tartalomjegyzéket is – mondta Victor. – És csak az operációs műveletek adatait találtam rajta.
– Kell hogy legyen még rajta más adatállomány is – jelentette ki Louis. – Higgyen nekem.
– Igazán nem szeretném egy ostobaság miatt tönkremenni a szombat délutánját – mondta Victor.
– Nézze, dr. Frank – felelte Louis –, én tényleg szívesen megnézem. Egy ilyen esős délutánon az ember kapva kap az alkalmon, hogy valami ürüggyel elszabadulhasson itthonról.
– Nagyon köszönöm – mondta Victor.
– Csak azt mondja meg, hogy merre kell mennem, magánál találkozunk – kérte Louis. – Victor elmagyarázta, azután előrement a központi laborba, és odaszólt Robertnek, hogy most elmegy, de valószínűleg visszajön. Még megkérdezte Roberttől, hogy ő körülbelül meddig marad. Robert azt válaszolta, hogy a felesége hat óra körül várja vacsorára, tehát fél hat felé megy haza.
Louis már ott volt a ház előtt, mire Victor megérkezett.
– Elnézést, hogy megvárakoztattam – mondta Victor, miközben megpróbálta előhalászni a kulcsait.
– Semmi baj – mondta Louis vidáman. – Igazán nagyon szép háza van – tette még hozzá. Lerázta a nedvességet a cipőjéről.
– Köszönöm – Víctor felvezette Louist a Wang típusú személyi számítógépéhez. – Itt van – mondta. Benyúlt az elektronikai egység mögé és bekapcsolta a rendszert.
Louis egy gyors pillantást vetett a számítógépre, aztán lapos műszertáskáját feltette a gép tetejére és felkattintotta a zárat. Belül, gondosan habszivacsba ágyazva, példás rendben elektronikai szerszámok sorakoztak.
Louis leült az egység elé és megvárta, amíg feltűnik a kínálat. Hamar végigfutott rajta, ugyanabban a sorrendben, ahogy Victor is tette kora reggel; az eredmény is ugyanaz volt.
– Igaza volt – mondta Louis. – Alig maradt üres hely ezen a Winchesteren. Elővette az aktatáskáját és kinyitotta, a fedelébe épített harmonikaszerű adattároló részt; kivett egy floppy diszket és berakta a komputerbe.
– Szerencsére van egy különleges programom, amely rátalál a titkos adatállományokra – jegyezte meg Louis.
– Mit ért azon, hogy titkos adatállományok? – kérdezte Victor.
Louis a képernyőre igyekezett felhozni az információkat. Fel sem nézett, úgy válaszolt. – Úgy is lehet adatállományokat tárolni, hogy azok nem jelennek meg a tartalomjegyzékben – mondta.
Csodával határos módon egyszerre csak adatok kezdtek feltűnni a számítógép képernyőjén. – Ha ez az – mondta Louis. Odébb hajolt, hogy Victor jobban láthassa a képernyőt. – Mondanak ezek magának valamit?
Victor az információkat tanulmányozta. – Igen – felelte. – Ezek a DNS-molekula nucleotid bázisának összehúzódásai. A képernyőt függőleges oszlopokba rendezett betűk, mint AT, TA, GC és GG töltötték meg. – Az “A" adenint, a “T" pirimidint, a “G" guanidint, a “C" pedig cytosint jelent – magyarázta Victor.
Louis továbbment a következő oldalra. A lista folytatódott. Előrement még néhány oldalt. A listának nem akart vége szakadni. – Mi a véleménye? – kérdezte Louis, miközben egyik oldalról a másikra ugrott.
– DNS-molekulának vagy génszekvenciának kell lennie – mondta Victor, miközben szemével követte a villogó listát, mintha csak egy pingpongmérkőzést nézne.
– Hát, eleget látott már ebből az anyagból? – kérdezte Louis.
Victor bólintott.
Louis a billentyűzeten beütött néhány információt. Újabb adatállomány tűnt fel; sokban hasonlított az előzőhöz. – Az egész lemez ilyen információkkal lehet megtöltve – vélte Louis. – Nem emlékszik arra, hogy itt tárolta volna ezeket az adatokat?
– Én nem raktam rá – felelte Victor anélkül, hogy bővebb magyarázattal szolgált volna. Tudta, hogy Louis majd meghal a kíváncsiságtól, hogy megkérdezze, hogy kerülnek akkor ide ezek az adatok és hogy ki volt az, aki rákapcsolódott a Kiméra központi számítógépére előző este. Victor örült, hogy Louis mégis megfékezi a kíváncsiságát.
Az elkövetkező fél órában Louis gyorsan anyagról anyagra vándorolt. Lényegében mind a legelsőhöz volt hasonlatos. Olyan volt az egész, mint egy DNS-könyvtár. Aztán hirtelen megváltozott.
– Hohó – mondta Louis. Abba kellett hagynia a billentyűk leütését, amelyek addig végigfuttatták a rejtett adatállományt. Személyzeti adatok tűntek fel most a képernyőn. Louis lefuttatott néhány oldalt. – Ezt megismerem, hiszen én készítettem el a formátumukat. Ezek személyi adatok a Kimérából.
Louis Victorra tekintett, aki azonban nem szólt egy szót sem. Louis visszafordult a számi tógéphez és átugrott a következő adatállományra. George Gephardt anyaga volt. – Ezt közvetlenül a központi számítógépről vették le – mondta Louis. Mivel Victor még mindig nem reagált, átugrott a következő, majd az azt követő anyagra, összesen tizennyolc különböző személyi adatállomány volt rajta. Ezután nagy terjedelemben könyvelési adatok következtek. – Ezeket nem ismerem fel – mondta Louis. Újra Victorra nézett. – És maga?
Victor hitetlenkedvé rázta meg a fejét.
Louis visszafordította a tekintetét a számítógép képernyőjére. – Bárhonnan származzon is ez, rengeteg pénzt jelent. Mondhatom, nagyon – ügyesen van megcsinálva. Azon gondolkodom, hogy vajon miféle programmal csinálták. Nem bánnám, ha lehetne egy másolatom róla.
Miután átmentek a könyvelési adatok néhány oldalán, Louis átugrott a következő adatállományra. Jó pár kisebb vállalat részvényállományát tartalmazta, mindegyikük rendelkezett Kiméra-részvényekkel is. Összességükben tekintélyes részét képezték mindazoknak a Kiméra-részvényeknek, amelyek nem a három alapító tag és azok családjainak a birtokában voltak.
– Mit gondol erről? – kérdezte Louis.
– Halvány fogalmam sincs – mondta Victor. Egy dologról azonban mégiscsak határozott elképzelése volt. Nevezetesen arról, hogy még egyszer elbeszélget Kivivel a számítógép használatáról. Ha az előtte álló információk a valóságnak megfeleltek, nem pedig csak egy jól kidolgozott fantáziajáték szüleményei, akkor bizony a helyzet elég súlyos. S a tetejébe még itt volt a Hobbs és a Murray gyerekek adatállományainak törlése is.
– Itt most újra további DNS akármik jönnek – mondta Louis, ahogy a képernyőt újra nukleotid szekvenciák tömkelege töltötte meg. – Hagyjam tovább pörögni?
– Nem, azt hiszem, szükségtelen – felelte Victor. – Úgy vélem, eleget láttam már. Itt hagyná nekem a floppy diszket, amivel előhívta ezeket az adatállományokat? Hétfőn beviszem a Kimérába.
– Hogyne – felelte Louis. Ez amúgy is csak egy másolat. Meg is tarthatja, ha akarja. Az eredetije otthon van.
Victor kikísérte, s addig félig nyitva tartotta az ajtót, amíg Louis be nem szállt a kocsijába és el nem hajtott. Victor utánaintett, majd becsukta az ajtót. Felment az emeletre és meggyőződött arról, hogy Kivi nincs a közelben. Bement a dolgozószobájába, felhívta Marsha rendelőjét, de csak a diszpécserekkel tudott beszélni. Nem tudták megmondani, merre van a felesége, bár korábban látták bent a kórházban.
Victor letette a telefont. Aztán eszébe jutott, hogy felhívja az Able Protection ügynökséget. Lehet, hogy ők kapcsolatba tudnak lépni az emberükkel. Ha igen, akkor megtudhatja, hol van Kivi. Ám a hívást az Able Protection ügynökségnél megint az üzenetrögzítő vette. Victor így kénytelen volt meghagyni a nevét és a telefonszámát azzal a kéréssel, hogy mihelyt lehetséges, azonnal hívják viasza.
Az elkövetkező félórát Victor azzal töltötte, hogy fel és alá sétált a szobájában. Ha a fejét veszik, akkor sem tudta volna megmondani, hogy mi folyik itt.
Megcsörrent a telefon, Victor felvette. A reszelős hangú férfi volt az Able Protectiontól. Victor megkérdezte tőle, kapcsolatba lehet-e lépni azzal a férfival, aki Kivi mellett van.
– Minden emberünknek van személyi hívója – mondta a férfi.
– Tudni szeretném, hol van a fiam – mondta Victor.
– Rögtön visszahívom – szólt a férfi, és ezzel letette a telefont. Öt perccel később a telefon újra megszólalt.
– A fia a Kiméra Rt.-ben van – mondta a férfi. – Pedro ebben a pillanatban a biztonsági szolgálat irodájában van a kapunál, ha esetleg beszélni óhajtana vele.
Victor megköszönte. Letette a hallgatót és lement a kabátjáért. Pár perccel később már csikorogtak a kocsijának a kerekei, amikor a ház előtt egy éles U kanyart csinált.
Rövid száguldás után hirtelen befordult a Kiméra épületegyüttesének kapujához és alig pár centire az őrök irodájától hirtelen lefékezett. Várakozásteljesen dobolt ujjaival a kormányon és várta, hogy az őr felnyissa a fekete-fehér sorompót. Ehelyett azonban a férfi az eső ellenére is előjött az irodából és lehajolt Victor ablakához. Victor nem is palástolva, hogy bosszankodik a késedelem miatt, lehúzta az ablakot.
– Jó napot, dr. Frank – mondta az őr. Kezét, mintegy köszönésképpen a kalapja karimájához emelte. – Ha azt a különleges megbízatású őrt keresi, akkor az itt van az irodában.
– Az Able Protection ügynökség emberéről beszél? – kérdezte Victor.
– Azt én nem tudom – felelte az őr. Felegyenesedett. – Hé, Pedro, az Able Protectiontól vagy?
Egy jóképű fiatalember jelent meg az őrház ajtajában. Szénfekete haja és keskeny kis bajusza volt. Húszévesnek- látszott.
– Ki kíváncsi rá? – kérdezte.
– A főnököd, dr. Frank.
Pedro kilépett az őrházból és odalépett Victor autójához. Kinyújtotta a kezét. – örülök, hogy találkoztunk, dr. Frank. Pedro Gonzales vagyok az Able Protection Ügynökségből.
Victor kezet rázott vele. Nem örült túlzottan. – Miért nincs a fiam mellett? – kérdezte ridegen.
– Vele voltam – magyarázta Pedro –, de amikor ideértünk, azt monda, hogy a Kiméra épületében már biztonságban van és hogy várjam meg itt az irodába, gondolom, hogy a megbízatása világosan úgy szólt, hogy egész idő alatt a fiam mellett legyen – mondta Victor.
– Igen, uram – felelte Pedro, aki rájött, hogy hibázott. – Többet nem fog előfordulni. De a fia nagyon meggyőző volt. Azt mondta, hogy maga kívánta így. Nagyon sajnálom.
– Ő hol van? – kérdezte Victor.
– Hát azt nem tudom megmondani – felelte Pedro. – Ő és Philip valahol az épületen belül vannak. El nem mentek, ha esetleg emiatt aggódik.
– Nem emiatt aggódom – vetette oda Victor. – Amiatt aggódom, hogy kértem egy embert az Able Protectiontól azért, hogy vigyázzon a fiámra, és a munkát nem végzik rendesen.
– Értem, uram – felelte Pedro. Victor felnézett a kapusra. – Sheldon szolgálatban van ma?
– Hé, Sheldon! – kiáltotta az őr.
Sheldon jelent meg az ajtóban. Victor megkérdezte tőle, van-e valami elképzelése arról, merre lehet Kivi?
– Semmi – felelte Sheldon –, de amikor ma reggel megérkeztek, ő és Philip arrafelé indultak.
– Nyugat felé mutatott.
– A folyó felé? – kérdezte Victor.
– Lehetséges – felelte Sheldon. – De mehetett a büfébe is.
– Akarja, hogy magával menjek és segítsek megkeresni? – kérdezte Pedro.
Victor nemet intett a fejével, miközben beindította a kocsit. – Várjon itt, amíg meg nem találom.
– Azután odaszólt a sorompóőrnek, aki bambán figyelte a beszélgetést: – Nagyon tudnám értékelni, ha felnyitná ezt a sorompót, mielőtt még keresztülhajtok rajta.
Az őr megugrott és beszaladt, hogy mozgásba hozza a sorompóemelő szerkezetét.
Victor gázt adott és berobogott a Kiméra területére. Elhajtva a számára fenntartott parkoló mellett, ahhoz az épülethez jutott, amelyikben a laboratóriumi szobája volt és leállította a kocsit a bejárattal szemben. Volt ott egy parkolást tiltó tábla, de azzal most nem törődött. Felhajtotta a kabátja gallérját, behúzta a nyakát és az ajtóhoz rohant.
Robert volt az egyetlen ember a laborban. Ugyanolyan szorgalmasan dolgozott, mint mindig, most éppen a gén-elektroforézis műszerrel. Ezzel különítette el egymástól a széthasadt DNS darabkáit.
– Látta valahol Kivit? – kérdezte Victor, lerázva magáról az esővizet.
– Nem láttam – felelte Robert. Kézfejével megtörölte a szemét. – De van itt valami, amit szeretnék megmutatni magának. – Felvett két filmkockát, amelyeken pontosan ugyanazon a helyen sötét foltok látszottak, és Victor felé nyújtotta őket
– A második tumormintán is, azon, amit ma adott ide, ugyanúgy egy extra DNS darabka mutatkozik, akárcsak a fiáén. De ez a minta valaki mástól van.
– A dadusunktól való, aki nálunk lakott
– mondta Victor. – Biztos benne, hogy a szétválás mindkét mintában azonos?
– Egészen – felelte Robert.
– Ez döbbenetes – mondta Victor, s egy pillanatra még Kiviről is megfeledkezett.
– Gondoltam, hogy érdekesnek fogja találni
– felelte büszkén Robert. – Olyan lelet ez, amiről minden rákkutató álmodozik. Lehet, hogy éppen ez lesz majd az az áttörés, aminek segítségével a gyógyszer is előállítható.
– Össze kellene állítani a szekvenciáját – mondta Victor türelmetlenül. – Méghozzá azonnal.
– Éppen ezen dolgozom – felelte Robert. – Még néhányat átnézek az elektroforézis műszerrel, s aztán lefuttatom a számítógépen.
– Ha kiderül, hogy retrovírus vagy valami ehhez hasonló... – kezdte Victor, de nem fejezte be a mondatot. Csak egy újabb lelet, ami hozzáírandó az egyre növekvő listához.
– Ha Kivi feltűnne, mondja meg neki, hogy keresem – kérte Victor. Ezzel sarkon fordult és kiment a laborból.
A büfében Victor odament egyenesen az üzletvezetőhöz. – Nem látta Kivit?
– Beugrott egy korai ebédre. Philippel és az egyik őrrel.
– Az egyik őrrel? – kérdezte Victor. Azon gondolkodott, vajon Sheldon erről miért nem tett említést? Megkérte az üzletvezetőt, hogy telefonáljon neki a laborba, ha Kivi feltűnne. Az üzletvezető bólintott.
Egy maroknyi ember volt a könyvtár-bán. Néhányan olvastak, mások szundikáltak. A könyvtáros azt mondta Victornak, hogy Kivi nem járt itt.
Victor ugyanezt a választ kapta a fitness centerben és az óvodában is. A büfé kivételével sehol sem látták Kivit egész nap.
Victor kivette az esernyőjét a kocsiból és elindult a folyó felé. Északnak tartott és a Kiméra komplexum közepe felé járhatott már. Itt nyugatnak fordult és elindult a gránit rakpart mentén. A folyó menti épületek egyikét sem revonálták még a Kimérában, de ideális színhelyül szolgálhatnak majd a tervezett bővítésekhez. Victor azt fontolgatta, hogy ide költözteti majd át az irodaépületet. Ha már majdnem minden idejét az adminisztrációs munkával kell eltöltenie, akkor miért ne gyönyörködhetne legalább a kilátásban.
Séta közben Victor a folyót bámulta. A fehéren habzó víz az esőben sokkal féktelenebb volt, mint előző nap. A folyón felfelé pillantva, az alázuhogó víz párájában csak nehezen tudta kivenni a gát körvonalait.
Elhaladva az elhagyott épületek hosszú során, rájött, hogy itt rengeteg olyan zeg-zug található, amely számtalan szórakozást nyújthat egy kisfiúnak. Szinte paradicsomi helyszínt kínál az olyan játékokhoz, mint a bújócska vagy a számháború. Ezekhez a játékokhoz azonban több gyerek kell. Philipet leszámítva viszont Kivi mindig egymaga volt.
Victor a folyó irányával szemben haladt tovább, míg csak az óratorony épülete a gát konzoljaival és a malomtó egyik oldala el nem zárta az útját.
Victornak meg kellett kerülnie az épületet, s így a folyó nyugati partjára, került. Itt Victor útját újra megakasztotta a három méter széles zsilip, amely itt különvált a malomtól, és párhuzamosan futott vele tovább, egészen egy alagútig. Azokban az időkben, amikor még vízi erő hajtotta az egész gyárat, a zsilip szállította a vizet az óratorony épületének az alapzatába. Itt a robogó víz meghajtotta a lapátkerekeket, s ezek szolgáltatták az energiát a szövőszékek és a varrógépek ezreihez, meg az óratoronyhoz is.
Megállva a csatornarendszer bejáratánál, Victor szemügyre vette a zsilip alját. A vékonyán csörgedező víz mellett tele volt szeméttel, főleg törött üvegekkel és üres sörösdobozokkal. Victor elnézte a zsilip és a szilaj folyó találkozását. Valaha két súlyos acélajtó szabályozta itt a vízfolyást. Most mindent félig megevett már a rozsda. Victor elcsodálkozott azon, hogyan tudnak még ma is ellenállni a víz iszonyú erejének. A folyó vízszintje gyakorlatilag egy magasságban volt az ajtók tetejével.
Megkerülte a zsilipet és folytatta útját nyugat felé. Elállt az eső, Victor összecsukta az esernyőjét. Hamarosan elért a Kiméra utolsó épületéhez. Ezt is konzolok kötötték össze a folyóval. Mögötte már ott volt az utca. Victor megfordult és elindult visszafelé.
Most nem szólongatta Kivit, mint a múltkor. Csak körülnézett és figyelt. Amikor visszaért az óratorony épületéhez, visszaindult az intézet működő épületei felé. Megállt a labornál és megkérdezte Robertet, nem járt-e ott Kivi. Nem.
Fogalma sem lévén, mit tegyen, visszament a büfébe.
– Nem járt még erre – szólt az üzletvezető, mielőtt még bármit is kérdezhetett volna. – Nem is reméltem – jegyezte meg Victor,
– Azért jöttem, hogy megigyak egy kávét.
Amikor végigsétált a folyó mentén, átázott és most didergett. Érezte, hogy a vihar elmúltával csökkent a hőmérséklet is.
Ahogy végzett a kávéjával és egy kissé felmelegedett, magára húzta vizes kabátját. Ismét megkérte az üzletvezetőt, hogy telefonáljon a laborba, mihelyt Kivi feltűnik. Ezután visszament a biztonsági szolgálat irodájába. Jólesett neki a benti meleg, pedig vágni lehetett volna a füstöt. Pedro az iroda végében egy kis díványon pasziánszozott. Azonnal felugrott, amikor Victor megjelent. Sheldon is felállt íróasztala mögött.
– Látta valaki a fiamat? – kérdezte határozottan Victor.
– Alig két perccel ezelőtt beszéltem Hallal – mondta Sheldon. – Tőle is megkérdeztem, de azt mondta, hogy sehol sem látta Kivit egész nap.
– A büfében az üzletvezető azt mondta, hogy Kivi együtt ebédelt ma valamelyikükkel – mondta Victor. – Erről miért nem szóltak nekem?
– Én nem ebédeltem együtt Kivivel! – mondta Sheldon, és a mellkasára szorította a kezét. – És tudom, hogy Hal sem. Ő velem ebédelt. Magunkkal hoztuk az ennivalót. – Hé, Fred!
Fred kidugta a fejét az irodába abból a helyiségből, ahonnan nyitotta meg zárta a sorompót. Sheldon megkérdezte tőle, hogy együtt ebédelt-e Kivivel.
– Én aztán nem – felelte. – Én kimentem ebédelni.
Sheldon megvonta a vállát. Aztán azt mondta Victornak: – Ma csak mi hárman vagyunk szolgálatban.
– De hisz az üzletvezető azt mondta... – kezdte Victor, de aztán nem folytatta a mondatot. Semmi értelme sem volt azon vitatkozni, hogy ki ebédelt együtt Kivivel és ki nem. A kérdés most az, hogy hol a pokolban van? Most már igazán kíváncsi volt rá, meg az aggodalma is nőttön-nőtt. Marsha mindig is azt találgatta – mint ahogy most már ő is –, hogy mivel foglalkozik Kivi a Kimérában. Victor egészen eddig a pillanatig nem sokat gondolkodott a dolgon.
Kilépett a biztonsági szolgálat irodájából és visszament a laborba. Mostanra már az ötletekből is kifogyott, hogy merre kereshetné.
– Épp most telefonált az üzletvezető a büféből – mondta Robert, mihelyt Victor belépett. – Kivi ott járt. 
Victor odament a legközelebbi telefonhoz és felhívta az üzletvezetőt.
– Most éppen itt van – mondta az üzletvezető. – Egyedül van? – kérdezte Victor.
– Dehogy. Philip is vele van.
– Mondta neki, hogy kerestem? – kérdezte Victor.
– Nem én. Maga csak arra kért, hogy telefonáljak. Azt egy szóval sem, hogy bármit is mondjak Kivinek.
– Remek – állapította meg Victor. – Ne is szóljon semmit. Máris indulok.
Az épülethez érve, amelyben a büfé és a könyvtár is volt Victor nem a büfé főbejáratán ment be. Ehelyett égy oldalbejáratot választott, majd felment a második emeletre és a galériaszinten lépett be a büfébe. Lenézett a korlátról és látta, hogy Kivi és Philip fagylaltot eszik.
Hátralépett, hogy kikerüljön a látómezejükből, hagyta hogy Kivi és Philip befejezzék az uzsonnájukat Amikor kifelé indultak, Victor lejött a lépcsőn szorosan a falhoz lapult, hogy észre ne vegyek. Hallotta, hogy becsukódik mögöttük az ajtó.
Lépteit meggyorsítva éppen időben ért oda az ajtóhoz hogy lássa; Kiviék nyugat felé tartanak.
– Valami baj van? – kérdezte az üzletvezető.
– Nem, nincs semmi baj – felelte Victor, kihúzta magát és igyekezett könnyednek látszani. A legkevésbé sem vágyott arra, hogy pletykáim kezdjenek az intézetben. – Csak kíváncsi vagyok arra, hogy merre kószál a fiam – mondta. – Újra meg újra a lelkére kötöm, ne menjen a folyó közelébe, amikor ennyire meg van áradva. De úgy látszik, elengedi a füle mellett.
– A fiúk már csak ilyenek – jegyezte meg az üzletvezető.
Victor kilépett a büféből, éppen időben ahhoz, hogy a távolban felfedezze Kivit és Philipet, amint jobbról megkerülve az épületet, éppen eltűntek a labor mögött. Nyilvánvalóan a folyó felé tartottak. Futólépésben elment addig a pontig, ahol Kivi és Philip jobbra fordult. Mintegy negyvenöt méternyi távolságra maga előtt újra megpillantotta őket. Megvárta, amíg a folyó előtt irányt változtattak és eltűntek a szeme elől. Ekkor végigszaladt a sikátoron.
Amikor odaért, ahol Kivi és Philip balra fordult, látta, hogy közelednek az óratorony épületéhez, majd pedig felmennek az elhagyott épület külső lépcsőin és belépnek az ajtó nélküli helyiségbe.
– Mi az ördögöt csinálhatnak ezek itt? – kérdezte Victor magában. Amennyire csak lehetett, igyekezett látótávolságon kívül maradni, majd odament a bejárathoz és megállt hallgatózni. De semmi mást nem hallott, csak az alázúduló víz robaját.
Teljesen megzavarodva maga is belépett. Várt, amíg a szeme megszokta a halvány derengést. Amikor már látott valamit, pontosan az az összevisszaság tárult a szeme elé, amire számított is egy ilyen elárvult épületben. A padlót mindenütt kőtörmelék és szemét borította.
Az első emeleti szint egy hatalmas helyiségből állt, ablaknyílásai a malomtóra néztek. Az ablaküveg már réges-régen kitört. Még a keretek sem voltak a helyükön. A szoba közepén szeméthalom emelkedett, ékes bizonyítékaként azoknak az időknek, amikor feltehetően csövesek foglalták el a területet, mielőtt még a Kiméra megvásárolta és elkerítette volna. Az egész helyiséget rothadó fa, textil- és kartonpapír-hulladék bűze járta át.
Victor óvatosan elindult a helyiség közepe felé, ott újra megállt hallgatózni, ám idebent, még sokkal erősebben hallatszott a víz dübörgése. Semmi más hangot sem tudott kivenni.
Az épületnek a folyóval szemközti oldalán kisebb helyiségek sorakoztak, amelyek mind a központi terembe nyíltak. Victor az elsővel kezdte, körbejárta a szobát. Kisebb-nagyobb mértékben szemét borított minden helyiséget. Minden sarokból és az épület középső helyiségéből is lépcső indult, amely két emelettel feljebb vezetett. Victor odament a középső lépcsőhöz és lassan felment rajta. Mindegyik emeleten átkutatta a hosszú folyosó két oldalán sorakozó szobákat. Törmelék, szemét és mocsok mindenütt.
Victor megzavarodva visszatért az első emeleti szintre. Odasétált az egyik folyóra néző ablaknyíláshoz és kibámult a folyóra, a gátra, a tóra, majd az üres zsilipre, amelyet a folyótól a rozsdás zsilipkapuk választottak el.
Victornak ékkor eszébe jutott, hogy az óratorony bonyolult alagútrendszerrel kapcsolódott a többi épülethez, hogy továbbítani tudja a lapátkerekek által kifejtett mechanikus erőt. Nyilvánvaló, hogy Kivi már nincs az óratorony épületében. Victor azt fontolgatta, hogy a fia vajon nem ebben a csatornarendszerben bolyong-e valahol?
Hirtelen megpördült, a haja szinte égnek állt. Úgy rémlett neki, mintha hallott, vagy csak megérzett volna valami mást a víz robaján kívül, de nem tudta bizonyosan, hogy mit. Szemével gyorsan körbepásztázta a helyiséget, de nem volt ott senki, és amikor lélegzetét visszafojtva ismét hallgatózni kezdett, semmi mást sem hallott, csak a folyót.
Egyik lépcsőtől a másikig ment; kereste az alagsorba vezető lejáratot, de nem tudott ráakadni. Újra körülnézett, újra csak eredménytelenül. Sehonnan sem vezetett lépcső lefelé. Odalépett az egyik ablaknyíláshoz az épület déli oldalán, és kitekintett rajta abban a reményben, hogy esetleg ott kívül van az alagsori lejárat, de nem volt ott semmi. Úgy látszott, hogy semmiképpen sem lehet lejutni az alagsorba.
Victor elhagyta az épületet és visszaindult a Kiméra üzemelő egységei felé, hogy benézzen a tervezési és építési irodába. A pótkulccsal kinyitotta az ajtót, felgyújtotta a villanyt. Egyenesen az irattárba ment. Egy hatalmas fémszekrényből kikereste a Kiméra ingatlanán álló összes létező épület építészeti alaprajzait. A tervdokumentációban megkereste az óratorony épületének referenciaszámát; megtalálta és kiemelte a rajzokat.
Az első rajzon az óratorony alapzata volt látható. Azt mutatta, hogy a vizes alagút hol csatlakozik az épületbe. Az alapzaton belül a víz egy erősen kideszkázott csatornán haladt keresztül, ahol horizontális és vertikális lapátkerekek egész sorát hajtotta meg. Az alapzat maga egy hatalmas helyiségből – ahol valaha a meghajtókerekek álltak –.és néhány oldalszobából állt. A csatornarendszert az épület keleti végében álló szobából lehetett megközelíteni.
Victor ezek után megnézte a tervrajzon az első emeleti szintet. Itt megtalálta azt a lépcsőt, amely levezet az alagsorba; közvetlenül a központi lépcsősor jobb oldalán. El sem tudta képzelni, hogyan véthette el.
Hogy kétszeresen is bebiztosítsa magát, másolatot készített az alapzati és az első emeleti rajzokról azzal a xeroxgéppel, amelyet a Kiméra külön erre a célra vásárolt. Normál méretűre kicsinyítette a másolatokat. Kezében a papírokkal visszament az óratorony épületébe azzal az elhatározással, hogy átkutatja az alagsort.
Victor átverekedte magát a szeméttel borított padlón és odaért a központi lépcsőhöz. Megállt előtte és jobbra tekintett. Még az épület alaprajzát is elővette. A szeme elé tartotta; biztos akart lenni abban, hogy jól emlékezett.
Victor fel nem tudta fogni, mit csinál rosszul. Sehol sem volt az alagsorba vezető lépcső. Átment a lépcső másik oldalára is, hátha hibás volt a tervrajz. Ám erről az oldalról sem vezetett lépcső lefelé.
Visszament arra a helyre, ahol a rajz szerint a lépcsőnek kellett lennie, s ekkor észrevette, hogy a padlót itt megtisztították a szeméttől, amely amúgy szanaszét hevert mindenütt. Furcsállva a dolgot, lehajolt és észrevett valami mást is; a padlódeszkák itt szélesebbek voltak, mint másutt és a f a sem volt olyan régi.
Ekkor zajt hallott a háta mögött. Megfordult, és érezte, hogy valaki ott lapul a félhomályban. Van valaki a közelében. Megrettenve nézett körül a barlangszerű helyiségben. Ismét csak zajt vagy valami rezgést érzékelt a háta mögül. Semmi kétség: lépések. Megfordult, de már későn. Csak annyi ideje maradt, hogy észrevegye egy alak sötét körvonalait, amint egy tárgyat emel a feje fölé. Megpróbál la felemelni a karját, hogy kivédje az ütést, de nem sikerült megmenekülnie a csapás erejétől, öntudatlanul zuhant a feneketlen fekete mélységbe.

Lowellt elhagyva Marsha megállt egy útmenti parkolónál, odament a telefonhoz és felhívta Blakemore-ékat. Kissé sutának érezte magát, mégis sikerült meghívatnia magát egy rövid látogatásra. Körülbelül fél órájába telt, hogy odaérjen West Bosford-i, a Plum Island Road 479. szám alatti lévő lakásukhoz.
Amikor Marsha megállt a kocsival, örült, hogy az eső elállt. Ám amikor kinyitotta a kocsi ajtaját, bánta, hogy hosszú kabátot nem hozott magával. Egyre hidegebb lett.
A Blakemore ház igen kényelmes épület volt; olyan, mint amilyeneket a Cape Cod-on lehet látni. Fehérre mázolt osztott ablakok. A bejáratot boltíves farácsozat díszítette. Marsha felment a lépcsőkön és becsöngetett.
Mrs. Blakemore nyitott ajtót. Testes, Marsha korabeli asszony volt, göndör rövid hajjal. – Fáradjon be – mondta kíváncsian szemügyre véve Marshát. – Edith Blakemore vagyok.
Marsha továbbra is magán érezte az asszony pillantását, s azon tűnődött, hogy vajon minden rendben van-e rajta, nem maradt-e például a fogai között valami abból a gyümölcsből, amit nemrég fogyasztott el. Nyelvét gyorsan végighúzta a fogsorán, hogy meggyőződjön róla.
A lakás berendezéséinek minden egyes darabja olyan bájos volt, mint a ház külseje. Kora amerikai antik bútorok, pamutszövettel bevont heverők, fotelek. A széles deszkájú fenyőfa padlózatot rongyszőnyegek borították.
– Elvehetem a kabátját? – kérdezte Edith. – Megkínálhatom egy kávéval vagy teával?
– Teát kérnék szépen – mondta Marsha, Követte Edithet a nappaliba.
Mr. Blakemore, aki a tűz mellett üldögélve egy újságot olvasott, felállt, amikor Marsha belépett
– Carl Blakemore vagyok – mondta kezét nyújtva. Cserzett, sötét bőrű, nagydarab ember volt. Marsha kezet rázott vele.
– Foglaljon helyet, érezze otthon magát – mondta Carl, és a díványra mutatott. Miután Marsha leült, a férfi visszament a székéhez, az újságját letette a szék mellett a földre. Barátságosan elmosolyodott. Edith eltűnt a konyhába.
– Érdekes egy időjárás – mondta Carl, hogy elindítsa a beszélgetést. V
Marsha nem tudott szabadulni attól a kényelmetlen érzéstől, amely azóta, is zavarta, hogy Edith először rápillantott. Volt valami merevség és természetellenesség ezekben az emberekben, de Marsha nem tudott rájönni, mi lehet az oka.
Egy kisfiú jött le a lépcsőn a szobába. Kivi korabéli gyerek, csak erősebb és zömökebb, seszínű hajjal és barna szemekkel. Szigorú volt a tekintete és elképesztően hasonlított Mr. Blakemore-ra. – Hello
– mondta és férfiasán üdvözlésre nyújtotta a kezét.
– Te vagy Richie, igaz? – kérdezte Marsha, és kezet rázott a kisfiúval. – Én Kivi mamája vagyok. Már rengeteget hallottam rólad. – Marsha úgy érezte, hogy kicsit túloznia kell.
– Igazán? – kérdezte bizonytalanul Richie.
– Igen – felelte Marsha. – És minél többet hallottam rólad, annál jobban szerettelek volna megismerni. Miért nem jössz át hozzánk néha? Gondolom, Kivi elmondta neked, hogy uszodánk is van. – Kivi sose mondta nekem, hogy uszodájuk van – felelte Richie. Leült a kandalló mellé és csak bámulta Marshát, aki ettől csak még kényelmetlenebbül érezte magát.
– Nem is értem, hogy miért nem szólt – mondta Marsha. Carlra nézett. – Az ember sohasem tudja, hogy mi jár ezeknek a gyerekeknek a fejében
– mondta mosolyogva.
– Tényleg nem – felelte Carl.
Kényelmetlen csönd következett. Marsha azon tűnődött, hogy vajon mi történik voltaképpen.
– Tejjel vagy citrommal – kérdezte Edith a szobába lépve és megtörve a csöndet. Egy tálcát hozott be a nappaliba, és letette a kávézóasztalkára.
– Citrommal – felelte Marsha. Elvette a csészét Edithtől és a kezében tartotta, amíg a nő töltött neki. Marsha belefacsart egy kis citromot. Amikor végzett vele, hátradőlt. Ekkor vette csak észre, hogy a háziak közül senki sem tart vele. Csak bámulnak rá.
– Senki sem iszik teát? – kérdezte Marsha egyre növekvő zavarral.
– Fogyassza csak egészséggel – mondta Edith.
Marsha ivott egy kortyot. Forró volt, így tehát letette az asztalkára. Idegesen megköszörülte a torkát – Elnézést, hogy csak így idetolakodtam.
– Ugyan – mondta Edith. – Egy ilyen esős napon, mint ez is, az ember úgyis csak ődöng a házban.
– Már régóta szerettem volna találkozni magukkal – mondta Marsha. – Rém kedvesek voltak Kivihez, és én viszonozni szeretném a figyelmességüket.
– Pontosan mire gondol? – kérdezte Edith.
– Hát, először is – mondta Marsha – szeretném, ha Richie ellátogatna hozzánk és ott is töltené az éjszakát. Természetesen csak akkor, ha kedve van hozzá. Szeretnél átjönni, Richie?
Richie megvonta a vállát.
– És miért szeretné annyira, hogy Richie maguknál éjszakázzon? – kérdezte Carl.
– Természetesen azért, hogy viszonozzam a kedvességüket – mondta Marsha. – Hiszen Kivi annyiszor tölti itt maguknál az éjszakát, hogy egészen természetesnek érzem, ha olykor-olykor Richie is átjönne hozzánk.
Carl és Edith egymásra nézett. Edith szólalt meg elsőnek. – A fia soha nem éjszakázott még nálunk. Attól tartok, hogy nem egészen értem, miről beszél.
Marsha egyikről a másikra pillantott és egyre jobban összezavarodott. – Kivi soha nem éjszakázott maguknál? – kérdezte hüledezve.
– Soha – felelte Carl.
Richie-re pillantva Marsha megkérdezte: – És múlt vasárnap? Együtt voltatok, te meg Kivi?
– Nem – rázta a fejét Richie.
– Nos, akkor azt hiszem, elnézésüket kell kérnem, hogy igénybe vettem az idejüket – mondta Marsha zavartan. Felállt. Felállt Edith és Carl is.
– Mi azt hittük, hogy a verekedésről akar velünk beszélni – szólalt meg Carl.
– Milyen verekedésről? – kérdezte Marsha.
– Úgy tűnik, hogy volt némi nézeteltérés Kivi és a fiunk között – mondta Carl. – Richie egy éjszakát törött orral kórházban töltött.
– Oh, borzasztóan sajnálom – mondta Marsha. – Úgy látszik, elő kell vennem Kivit.
Amilyen gyorsan és méltóságteljesen csak tudott, Marsha távozott a Blakemore-házból. Dühöngött, amikor beült a kocsijába. Az már egészen biztos, hogy előveszi Kivit! A gyerek rémesebb, mint gondolta. Hogyhogy nem vett észre ennyi mindent? Mintha a fiának egy külön élete is lenne, amely homlokegyenest különbözik attól, amit a látszat mutat. Az ilyen hűvös, hidegvérű megtévesztés határozottan abnormális. Mi történik a kisfiával?

11.

Szombat délután

Victor lassan visszanyerte ,az eszméletét. Valami ködön át hangfoszlányok jutottak el hozzá, de nem értett belőle semmit. Aztán később rájött, hogy beszédet hall. Végül tisztán felismerte Kivi hangját; a fiú dühösen veszekedett valakikkel, akiknek azt mondta, hogy ez az ő apja.
– Sajnálom. – Erősen spanyolos akcentusa hang volt. – Honnan tudhattam volna?
Victor szédült. A jövés-menés ráébresztette arra, hogy zúg a-feje. Teljesen kábának érezte magát. Felnyúlt és kitapogatott egy golflabda nagyságú púpot a homlokán.
– Papa – szólongatta Kivi.
Victor bizonytalanul kinyitotta a szemét. Egy pillanatra felerősödött a fejfájása, de aztán enyhült. Egyenesen Kivi jeges kék szemébe nézett. A fia a vállánál fogva tartotta. Kivi mögött durva arcbőrű férfiak álltak. Kivi mellett egy különösen sötét bőrű férfi állt, fenyegető tekintetét csak fokozta, hogy a bal szemhéja petyhüdten lógott a szemére.
Szemét lehunyva és a fogát összeszorítva Victor felült. A szédüléstől egy pillanatra megingott, de Kivi erősen tartotta. Amikor a szédülés alábbhagyott, Victor újra kinyitotta a szemét. Megint kitapogatta a dudort a fején, de csak halványan emlékezett arra, hogy hogyan kapta.
– Apa, jól vagy? – kérdezte Kivi újra.
– Azt hiszem, igen – felelte Victor. Most az idegeneket vette szemügyre. A Kiméra biztonsági őreinek egyenruháját viselték, ám nem ismerte fel egyiküket sem. Mögöttük meghunyászkodva és ijedten állt Philip.
Victor tájékozódásképpen körbejártatta a tekintetét a helyiségen, s az első gondolata az volt, hogy a saját laboratóriumában van, hiszen a megszokott tudományos műszerek sokasága vette körül. Rögtön jobbra a piacon nemrégiben megjelent egyik legújabb típusú gyors fehérjefolyadék-kromatográfon akadt meg a szeme.
De mégsem a laborban volt. A helyiség furcsa képet mutatott a legmodernebb berendezések mögött egy csupasz gránitból és fagerendákból álló rusztikus háttérrel.
– Hol vagyok? – kérdezte Victor, miközben megdörzsölte a szemét a mutatóujjaival.
– Ott, ahol nem szabadna lenned – felelte Kivi.
– Mi történt velem? – kérdezte Victor, miközben maga alá húzta a lábát és megpróbált felállni.
– Miért nem pihensz még egy kicsit? – kérdezte Kivi, visszatartva az apját. – Beverted a fejedet.
– Az nem kifejezés – akarta mondani Victor. Megint a fejéhez nyúlt és kitapogatta a tekintélyes dudort, majd megnézte az ujjait, hogy lássa, nem vérzik-e. Még mindig zavarodott volt, de a feje már kezdett kitisztulni. – Hogy érted azt, hogy ott vagyok, ahol nem szabadna lennem? – kérdezte, mintha csak most hallotta volna először Kivi megjegyzését.
– Mert még egy vagy két hónapig nem kellett volna meglátnod- ezt a titkos labort – felelte Kivi. – Addig legalábbis nem, amíg át nem költöztünk az új rejtekhelyemre, a folyó túloldalára.
Victor nagyokat pislogott. Hirtelen teljesen kitisztult az agya. Emlékezett már arra a sötét alakra is, aki így ellátta a baját. Fia mosolygó arcába nézett, aztán körüljártatta a szemét a valószerűtlennek tetsző laboron. Mintha csak túllépett volna a valóságon egy olyan világba, ahol a tömegspektrométerek versenyre kelnek a kézzel faragott gránittal. – Egészen pontosan hol vagyok? – kérdezte Victor.
– Az óratorony épületének alagsorában – mondta Kivi, aki elhúzódott az apjától és felállt. Kivi körbemutatott a kezével és azt mondta: – Csak egy kicsit megváltoztattuk a dekorációt, hogy jobban igazodjon az igényeinkhez. Mit szólsz hozzá?
Victor nyelt egy nagyot és megnedvesítette kiszáradt ajkát. A fiára pillantott, aki büszkén kihúzta magát. Ezután Philipet vette szemügyre, aki idegesen tördelte a kezét. Victor tekintete tovább vándorolt a három Kiméra egyenruhás férfira, durva bőrű, latinos figurák napbarnított arccal és fényes fekete hajjal. Ezután lassan ismét körbenézett a magas mennyezetű helyiségen. Ennél elképesztőbb látványban még sohasem volt része. Közvetlenül előtte ott tátongott a zsilipkapu nyílása. Nyálkás zöld iszap szivárgott át némi nedvesség kíséretében a zsilipkapu alsó nyílásán. Legnagyobb részét nehéz, öreg rönkfából rögtönzött csapóajtóval takarták el. A hosszú és széles csatornát borító palánkokat, amelyen keresztül valaha a helyiségbe áramlott a víz, szétszedték, és annak egy részéből tákolták össze az ajtót, míg a többi anyagból készítették el a hevenyészett laborasztalokat és a könyvespolcokat.
A helyiség körülbelül tizennyolc méter széles és harminc méter hosszú volt. A legnagyobb lapátkerék függőleges helyzetben, mint valami modern szobor, még mindig ott ékeskedett a helyiség közepén. Számos laboratóriumi berendezést a hatalmas lapátokhoz toltak, s így óriási ívet formállak körülötte.
A helyiség mindkét végén vaspántokkal megerősített ajtók sorakoztak. Mind a négy falát ugyanabból a szürke gránitból építették. A súlyos famennyezetet gerendák tartották. A hatalmas lapátkerék mellett ott sorakozott még a régi mechanikus berendezés rúdjainak és fogaskerekeinek zöme, amelyeket fémhuzalokkal erősítettek oda a mennyezeti tartógerendákhoz.
Közvetlenül Victor mögött falépcső vezetett fel a plafonig, ahol aztán beleveszett a faácsolatú mennyezetbe.
– Nos, papa? – kérdezte várakozásteljesen Kivi. – Mondd már! Mit szólsz hozzá?
Victor bizonytalanul lábra állt. – Ez a te laborod? – kérdezte.
– Bizony – mondta Kivi. – Elég klassz, mi?
Victor még mindig támolyogva odament az egyik DNS-szintetizátorhoz és a kezét végighúzta a tetején. A legújabb modell volt a piacon, jobb, mint ami az ő laboratóriumában állt.
– Honnan vannak ezek a berendezések? – kérdezte Victor, s a szeme megakadt a lapátkerék másik oldalán álló mágneses elektronmikroszkópon.
– Mondjuk úgy, hogy kölcsönben vannak itt – felelte Kivi. Odalépett az apja mellé, és szeretetteljes pillantást vetett a szintetizátorra.
Victor Kivire nézett, és a fiú arcát tanulmányozta. – Ez az a berendezés, amit elloptak a Kimérától?
– Sohasem lopták el – felelte Kivi egy hamiskás grimasz kíséretében. Mondjuk inkább úgy, hogy áttelepítették. A Kiméra tulajdona és a Kiméra területén is áll. Azt hiszem, addig nem lehet lopott holminak tekinteni, amíg el nem hagyja a Kiméra épületegyüttesét.
Miközben odalépett a következő laboratóriumi berendezéshez, egy bonyolult gázkromatográfhoz, Victor megpróbálta összeszedni magát. Még mindig fejfájás gyötörte, különösen akkor, ha mozdult egyet; a szédülés sem múlott el még teljesen. Most azonban már kezdett arra gondolni, hogy a szédülésnek sokkal több köze van a labor felfedezéséhez, semmint a fejére mért ütéshez. Ez már több volt, mint álom, ez egyenesen rémálom volt. Gyöngéden megérintette az egyik kromatográf törzsét, és megbizonyosodott arról, hogy nem álmodik. Ekkor Kivihez fordult, aki közvetlenül mögötte állt.
– Azt hiszem, jobban teszed, ha magyarázatot adsz – méghozzá elejétől végig, hogy mi történt itt.
– Természetesen – mondta Kivi. – De miért nem megyünk át a lakórészbe, ott sokkal kényelmesebb.
Kivi mutatta az utat, megkerülte a hatalmas lapátkerekeket, maga mögött hagyta az elektronmikroszkópokat és elindult a helyiség vége felé. Amikor odaért, kinyitotta a bal oldali ajtót. Odamutatott a jobb oldali ajtóra: – Ide újabb laboratóriumok kerülhetnek. Sosem elég, amink van.
Miközben Victor követte Kivit, a válla fölött visszanézve észrevette, hogy Philip is jön velük, de a biztonsági őrök már ügyet sem vetnek rájuk. Ketten már leültek az egyik hevenyészett padra és kártyázni kezdtek.
Kivi bevezette Victort egy olyan szobába, amely tényleg pihenő benyomását keltette. Különböző méretű és formájú szőnyegek lógtak a gránitfalakon mindenütt, hogy egy kicsit otthonosabb légkört teremtsenek. Körülbelül tíz, ágyterítővel letakart összecsukható tábori ágy állott összezsúfolva a padlón. A bejárati ajtó közelében egy kerek asztal állt, körülötte hat kempingszék sorakozott. Kivi intett az apjának, hogy üljön le.
Victor kihúzott egy széket, Philip is leült néhány székkel arrébb.
– Kérsz valamit inni? Forró csokoládét vagy teát? – kérdezte Kivi a házigazda szerepében tetszelegve. – Nagyon otthonosan berendezkedtünk itt.
– Azt hiszem, jobb, ha belefogsz és beszámolsz mindenről – javasolta Victor.
Kivi bólintott, majd nagy nyugodtan belekezdett. – Tudod, hogy attól a naptól fogva, hogy először behoztál a Kimérába, érdekelni kezdett, hogy mi történik a laboratóriumodban. A baj csak az volt, hogy senki sem engedte meg, hogy bármihez is hozzányúljak.
– Hát persze, hogy nem – mondta Victor. – Hiszen még kisgyerek voltál.
– Én már nem éreztem magam kisgyereknek – felelte Kivi. – Gondolom, mondanom sem kell, hogy már idejekorán felismertem, saját laborra van szükségem ahhoz, ha bármit is csinálni akarok. Kicsi volt még a labor, amikor elkezdtük, de aztán egyre bővült, hiszen egyre több felszerelésre volt szükségem.
– És hány éves voltál akkor, amikor nekiláttál? – kérdezte Victor.
– Hét évvel ezelőtt kezdődött – mondta Kivi.
– Hároméves voltam. Philip izmaival meglepően könnyű volt felállítani a labort. – Philip büszkén elmosolyodott. Kivi folytatta. – Először a büfé melletti épületben rendezkedtem be. De aztán híre ment, hogy renoválni fogják, így átköltöztünk ide, az óratoronyba. S ez azóta is az én kis titkom.
– Már hét éve? – kérdezte Victor.
Kivi bólintott. – Körülbelül annyi.
– De hát miért? – kérdezte Victor.
– Mert így komoly munkát tudok itt végezni – felelte Kivi. – Miközben elnéztelek téged és ott lábatlankodtam a laborban, magával ragadtak a biológiában rejlő lehetőségek. Ez a jövő tudománya. Kialakult néhány határozott elképzelésem arról, hogy milyen irányba kellene terelni a kutatásokat.
– De hiszen dolgozhattál volna az én laboratóriumomban is – jegyezte meg Victor.
– Az lehetetlen – legyintett Kivi. – Túl fiatal vagyok még ahhoz. Senki sem engedte volna, hogy azt csináljam, amit csináltam. Szabadulnom kellett a korlátozásoktól, a szabályoktól és a segítő kezektől. Saját, külön lehetőségre volt szükségem és hadd mondjam meg neked, hogy az eredményeim felülmúlják legmerészebb álmaidat is. Majd meghaltam a vágytól, hogy megmutathassam már neked, hogy mit végeztem az elmúlt esztendőben. Elájulsz, ha meglátod!
– Sikerrel jártál? – kérdezte Victor bizonytalanul, de hirtelen feltámadt kíváncsisággal.
– Sokkal jobban fedi a valóságot, ha azt mondom, hogy jó néhány elképesztő áttörést hajtottam végre – mondta Kivi. – Próbálj találgatni.
– Elképzelni sem tudom – mondta Victor.
– Én azért mégis azt hiszem, hogy tudod – erősködött Kivi. – Az egyik projekt valami olyasmi, amivel te magad foglalkoztál.
– Rengeteg dologgal foglalkoztam – felelte Victor kitérőén.
– Ide figyelj – mondta Kivi –, az én elképzelésem az, hogy átengedem neked a felfedezések érdemét, így a Kiméra szabadalmaztathatja valamennyit és prosperálhat belőle. Senkinek sem kell tudnia arról, hogy én is benne vagyok a dologban.
– Valahogy úgy, mint az úszó versenynél? – kérdezte Victor.
Kivi szívből felkacagott. – Hát igen, valahogy úgy. Nem akarom, hogy bárki is beleüsse az orrát, márpedig az emberek azonnal kíváncsiskodni kezdenek, ha egy csodagyerek van a közelükben. Éppen ezért azt szeretném, ha a tiéd lenne a dicsőség. A Kiméra pedig megszerezné a szabadalmat. Mondhatjuk úgy is, hogy a helyiségért és a műszerekért cserébe felajánlom neked az eredményeimet.
– Avass már be, mire jutottál!
– Hát először is, megoldottam a megtermékenyített petesejt anyaméhbe beépítésének a problematikáját – mondta büszkén Kivi. – Amennyiben a zigóta normális, százszázalékos biztonságú beültetést tudok garantálni.
– Te viccelsz – hüledezett Victor.
– Nem viccelek – mondta Kivi egy kissé megütközve. – A megoldás egyszerű és egyszersmind sokkal bonyolultabb is, mint gondolná az ember. Csak egymás mellé kell helyezni a megtermékenyített petesejtet és az anyaméh felszíni sejtjeit, olyasfajta kémiai kommunikációt indítva meg ezzel, amelyet a legtöbb ember valószínűleg antitest-antigén reakciónak nevezne. Ez a reakció szabadítja fel a polipeptidvezeték proliferáció faktorát, ami a beágyazódást eredményezi. Izoláltam ezt a faktort és rekombináns DNS technikával nagyobb mennyiséget állítottam elő belőle. Egy injekciónyi adag ebből az anyagból száz százalékig garantálja az egészséges megtermékenyített petesejt beültetését.
Hogy nyomatékot adjon a szavainak, Kivi előhúzott a zsebéből egy kis fiolát és letette az apja elé az asztalra. – Ez a tiéd – mondta. – Ki tudja, lehet, hogy Nobel-díjat kapsz érte. – Kivi elnevette magát, s a nevetés Philipre is átragadt.
Victor felemelte a fiolát és megrökönyödve nézegette a benne lévő áttetsző, sűrű folyadékot. – Az ilyesmit tesztelni kell!
– Tesztelve van – felelte Kivi. – Állatokon, embereken, az eredmény ugyanaz. Százszázalékos siker.
Victor először a fiára, majd Philipre pillantott. Philip bizonytalanul mosolygott, nem tudván, hogyan reagál majd Victor. Victor újra megnézte magának a fiolát. Azonnal felmérte egy ilyen felfedezés tudományos és gazdasági hatását. A hatás monumentális, forradalmasíthatja a lombikmegtermékenyítést. Egy ilyen termékkel a Humán Megtermékenyítő Rt. uralkodna az egész területen. Világraszóló hatása lenne.
Victor mélyet lélegzett. – Biztos vagy benne, hogy emberek esetében is működik?
– Tökéletesen – felelte Kivi. – Mint ahogy már említettem, ki van próbálva.
– Kicsodákon? – kérdezte Victor.
– Természetesen önként jelentkezőkön – felelte Kivi, – De még rengeteg időnk van arra, hogy később majd a részletekről is beszámoljak neked.
– Önként jelentkezőkön? – Victor idegei táncot jártak. Nem fogta volna fel Kivi, hogy nem lehet csak úgy könnyedén emberekkel kísérletezni? Gondolni kell a törvényre, az etikára. Ám a lehetőségek csakugyan ellenállhatatlanok. És kicsoda ő, Victor, hogy ítélkezzék? Nem ő volt az, aki kidolgozta annak a kivételes képességű fiúnak a koncepcióját, aki most itt áll előtte?
– Hadd nézzek körül még egyszer a laborodban – kérte Victor és eltolta magát az asztaltól.
Kivi előreszaladt, hogy kinyissa az ajtót. Victor visszatért a labor központi helyiségébe, ahol az őrök még mindig kártyáztak és hangosan beszélgettek spanyolul.
Victor lassan körbejárt, alaposan szemügyre vette a műszereket. A lenyűgöző jelző nem fejezte ki a valóságot. Érezte, hogy a fejfájása hirtelen alábbhagy. Egyre inkább valamiféle diadalérzet kerítette hatalmába. Nehéz volt elhinnie, hogy az ő tízéves fia teremtette mindezt.
– Ki tud erről a laborról? – kérdezte Victor, és megállt, hogy elégedetten szemügyre vegyen egy elektronmikroszkópot. Kezével végigsimított ívelt fedőlapján.
– Philip és egy maroknyi biztonsági őr – felelte Kivi. – És most már te is.
Victor egy futó pillantást vetett Kivire. Kivi visszamosolygott.
Victor hirtelen elnevette magát. – Ha belegondolok, hogy mindez az orrunk előtt folyt egész idő alatt! – Hitetlenkedve rázta meg a fejét, s folytatta körútját a tudományos műszerek között, ujjai hegyével meg-megérintve egyik-másikat. – Biztos, amit erről a beültetést serkentő fehérjéről mondtál? – kérdezte Victor, s fejében máris ott motoszkált a termék jövendő elnevezése: Conceptol. Fertol.
– Egészen biztos – felelte Kivi. – És ez még csak az egyik felfedezésem. Van még egypár. Előbbre jutottam a sejtdifferenciálódás és a fejlődés folyamatának a megértésében is, ami azt hiszem, a biológia történetének új korszakát nyitja meg.
Victor abbahagyta a sétát és visszafordult Kivihez. – Marsha tud erről valamit? – kérdezte.
– Semmit! – felelte nyomatékosan Kivi.
– Boldog asszony lesz belőle – jelentette ki Victor mosolyogva. – Betegre izgulta magát, hogy biztosan valami baj van veled, amiért nincs időd a saját korodbeli fiúkra.
– Egy kicsit elfoglalt voltam ahhoz, hogy részt vegyek a kiscserkész mozgalomban – mondta Kivi.
Victor felnevetett. – Istenemre, meghiszem azt! Anyád imádni fogja ezt itt. Meg kell mondanunk neki és el kell ide hoznunk. ~
– Nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez olyan jó ötlet – ellenkezett Kivi.
– Pedig az, hidd el nekem – mondta Victor. – Hallatlanul megkönnyebbül majd, nekem pedig nem kell többet végighallgatnom a te pszichológiai fejlődésedről tartott kiselőadásait.
– Nem akarom, hogy az emberek tudomást szerezzenek erről a laborról – mondta Kivi. – Az is csak a váratlan véletlennek köszönhető, hogy te felfedezted. Neked sem- akartam addig szólni róla, amíg át nem költöztettük a labort az új helyére.
– És az hol van? – kérdezte Victor.
– Itt a közelben – felelte Kivi. – Majd egy más alkalommal azt is megmutatom neked.
– Ezt akkor is el kell mondanunk Marshának – erőltette a dolgot Victor. – El sem tudod képzelni, mennyit nyugtalankodott miattad. Én majd vigyázok. Senkinek sem fog szólni egy szót sem.
– Kockázatos – mondta Kivi. – Nem hiszem hogy ő is annyira el lesz majd ragadtatva az eredményeimtől, mint te. Őt nem lelkesíti annyira a tudomány, mint téged meg engem.
– El lesz ragadtatva attól, hogy milyen tehetséges vagy. És attól, hogy mindezt te magad hoztad létre. – Ez egész egyszerűen csodálatos!
– Hát, lehet... – bizonytalanodott el Kivi, és megpróbált elhatározásra jutni.
– Bízzál bennem – mondta Victor lelkesen.
– Lehet, hogy ebben a kérdésben meg kell hajolnom a te véleményed előtt – mondta. Kivi. – Azt hiszem, hogy te jobban ismered őt, mint én. Csak annyit mondhatok; remélem, hogy igazad lesz, különben rengeteg bajt okozhat.
– Most azonnal idehozom – szólt Victor szemmel látható izgatottsággal.
– Hogy hozod be az épületbe anélkül, hogy az emberek meg ne látnák? – kérdezte Kivi.
– Szombat van – felelte Victor. – Alig van itt valaki, különösen ilyen késő délután.
– Jól van – adta be a derekát Kivi.
Victor elindult, jobban mondva szaladt a lépcső felé. – Félóra múlva itt vagyok. De legkésőbb háromnegyed óra múlva – mondta. Felment már fél tucat lépcsőn, amikor hirtelen megtorpant. Mint ahogy már korábban is észrevette, a lépcső a súlyos mennyezetnél zsákutcába torkollt.
– Erre van a kijárat? – kérdezte Victor.
– Nyomd csak fel – felelte Kivi. – Ellensúlyozva van.
Victor a lépcső hátralévő részét már lassabban tette meg, míg csak a keze meg nem pihent a feje fölött a deszkamennyezeten. Próbaképpen felfelé nyomta. Meglepetésére a masszív csapóajtó könnyedén kinyílt. Még egy utolsó pillantást vetett Kivire, kacsintott egyet és felmászott a még hátralévő lépcsőkön. Amikor visszaengedte a csapóajtót, az hangtalanul csúszott vissza a helyére, elvágva az alulról feltörő fény útját.
Victor kirohant az épületből, hevesen vert a pulzusa lelkesedésétől. Évek óta nem érzett ilyen elragadtatást.

Két idegesítő látogatása után hazatérve, Marsha főzött magának egy jó erős teát. Bevitte a dolgozószobába és igyekezett lecsillapodni, amikor meghallotta, hogy Victor kocsija ráhajt a feljáróra.
Nem sokkal később a fejét is bedugta a bejárati ajtón. Még mindig rajta volt a kabátja. – Hé, kedvesem, merre vagy?
 edvesem? – gondolta Marsha megvetően. Évek óta nem hívott már így. – Itt vagyok, ide gyere – kiáltott.
Victor már úton is volt a dolgozószoba felé. Megfogta az asszony karját és megpróbálta felhúzni a díványról. Marsha ellenállt és kiszabadította a kezét. – Mit csinálsz? – kérdezte.
– Meg kell neked mutatnom valamit. – Valami furcsa ragyogás játszott a szemében.
– Mi ütött beléd?
– Gyere! – sürgette Victor és lábra állította az asszonyt. – Olyan meglepetésem van a számodra, aminek nagyon fogsz örülni.
– Nekem meg olyan meglepetésem van a számodra, aminek egyáltalán nem fogsz örülni! – jelentette ki Marsha. – Ülj le! Valami fontosat kell elmondanom neked.
– Később – ellenkezett Victor. – Amit én akarok mutatni, az sokkal fontosabb.
– Hát ezt kétlem! – vágta rá Marsha. – Néhány újabb nyugtalanító dolgot derítettem ki Kiviről.
– Hát nem fantasztikus? – szólt Victor mosolyogva. – Attól, amit én fedeztem fel, egy csapásra elfelejted minden Kivivel kapcsolatos gondodat-bajodat, mindazt, ami miatt most halálra idegesíted magad.
Victor megpróbálta Marshát kivonszolni a szobából. – Victor! – kiáltott rá az asszony élesen. Újra kiszabadította a karját. – Pontosan úgy viselkedsz, mint egy gyerek!
– Leperegnek rólam a rosszízű megjegyzéseid – jelentette ki Victor vidáman. – Marsha, hidd el, nem viccelek, fantasztikus híreim vannak a számodra.
Marsha csípőre tette a kezét és szétterpesztette a lábát, hogy szilárdabban álljon. – Kivi nemcsak az iskolai ügyekben, hanem egy sor más dologban is hazudott nekünk. Kiderítettem, hogy soha nem volt a Blakemore házban. Soha!
– Nem lep meg – mondta Victor elgondolkodva, hogy vajon mennyi időt kellett Kivinek a laborban töltenie ahhoz, hogy elérje azt, amit elért.
– Nem lep meg? – kérdezte Marsha ingerülten és az égnek emelte a karját. – Richie Blakemore és Kivi még csak nem is barátok. Sőt, nemrégen úgy összeverekedtek, hogy Kivi eltörte a Blakemore gyerek orrát.
– Jól van, jól van – mondta Victor, igyekezve megőrizni hangjának nyugodtságát. Megfogta Marsha felsőkarját és egyenesen az asszony meleg szemébe nézett. – Csillapodj már le és figyelj rám. Amit meg akarok mutatni neked, az magyarázattal szolgál arra is, hogy hol töltötte Kivi az idejének java részét. Szóval, hajlandó vagy bízni bennem és velem jönni?
Marshának összeszűkült a szeme. De legalább őszintén hangzott, amit a férje mondott. – Hová viszel? – kérdezte gyanakodva.
– A kocsihoz – felelte Victor lelkesen. – Gyere, vedd már a kabátodat!
– Remélem, tudod, hogy mit csinálsz – szólt Marsha, aki most már tűrte, hogy kivezessék a dolgozószobából. M-igára vette a kabátját és pár perccel később már erősen a műszerfalba kapaszkodott, hogy egyenesen tarthassa magát. – Minek ilyen gyorsan száguldani? – kérdezte.
– Nem győzöm kivárni, hogy lásd, amit mutatni akarok – mondta Victor. Hirtelen sebességet váltott. – S ha elgondolom, milyen büszke voltam, amikor tizenkét évesen egy fa vastag ágai között titkos rejteket építettem magamnak!
Marsha már-már azt hitte, elhagyta a férjét a józan esze. Meglehetősen furcsán viselkedett mostanában, de ilyennek még sohasem látta.
Victor átrobogott a Merrimack folyó fölött és-végül behajtott a Kiméra területére. A biztonsági őröket már leváltották az őrházban. Már nem Fred kezelte a sorompót.
Tiszteletben tartva Kivi aggódását a titok megőrzéséről, Victor a saját parkolóhelyén, az irodaépület .előtt állította le a kocsiját. – Innen sétálunk egy keveset – szólt oda Marshának, amikor kiszálltak a kocsiból.
Késő délután volt már, amikor közeledtek a folyó felé. Elnyújtott árnyékok bújócskáztak az ösvények között. Meglehetősen hideg is volt már. Marsha úgy gondolta, hogy alig lehet valamivel
*
fagypont fölött. Victor pár lépéssel Marsha előtt járt, s a válla fölött minduntalan hátrapillantott, mintha attól tartana, hogy valaki követi őket. Kíváncsiságból Marsha is hátrafordult, de senki sem volt ott. Szorosabbra húzta magán a kabát ját, és érezte, hogy nem is annyira az időjárástól, mint valami mástól rázza a hideg.
Ahogy a járásuk lelassult, Victor megfogta Marsha kezét. Az asszony észrevette, hogy régen maguk mögött hagyták az intézet működő épületeit és most a még fel nem újított részen járnak. Kétoldalt az elárvult épületek sötét körvonalai vésztjóslóan meredeztek az egyre sűrűsödő sötétségben.
– Victor, hová viszel engem? – kérdezte Marsha megállással fenyegetőzve.
– Mindjárt ott vagyunk – felelte Victor és haladásra ösztökélte.
Amikor odaértek a gazdátlan óratorony épületének üresen tátongó bejáratához, Marsha megállt.
– Csak nem képzeled, hogy bemegyek ide? – kérdezte Marsha hitetlenkedve. Hátrahajolt és felnézett a magasba meredő toronyra. A gyorsan tovafutó felhők látványába beleszédült. El kellett fordítania a tekintetét.
– Kérlek – mondta Victor. – Kivi is itt van. Kellemes meglepetés lesz. Bízzál benne.
Marsha Victor izgatott arcáról az épületben derengő félhomályba nézett, majd vissza. Victor szeme ragyogott a várakozás izgalmától.
– Ez tiszta őrület – szólt az asszony. Kelletlenül előrelépett. A homály elnyelte őket.
Marsha hagyta, hogy Victor előtte botladozva végigvezesse a szemét borította padlózaton. – Még egy picit tovább – bátorította Victor.
Marsha szeme annyira hozzászokott már a sötétséghez, hogy ki tudta venni a padlón heverő lomok körvonalait. Tőle balra hatalmas ablakkivágásokat látott, amelyeken át behallatszott a vízesés robaja és beszűrődtek a malomtó felszínén villódzó fények. Victor megállt egy üres saroknál. Elengedte Marsha karját és lehajolt. Kopogott a padlón. Marsha legnagyobb meglepetésére a padló felemelkedett és izzó fénysugár tört át rajta.
– Mama – mondta Kivi. – Gyere gyorsan.
Marsha óvatosan ereszkedett le a lépcsőn. Victor mögötte, Kivi pedig visszaeresztette a csapóajtót a helyére.
Marsha körülnézett a helyiségben. Számára úgy tűnt, mintha egy fantasztikus film egyik jelenetét látná. A rozsdás fogaskerekek, a hatalmas lapátkerék, a gránit és a legmodernebb laboratóriumi műszerek elegye teljesen összezavarta. Köszönésképpen bólintott Philipnek, aki viszonozta. Odabólintott a Kiméra őröknek is, azok azonban nem viszonozták a gesztust. Észrevette a lefittyedt szemhéjú férfit is.
– Volt már ilyen elképesztő látványban részed? – kérdezte Victor, miközben odalépett Marshához. Az asszony ránézett. A férfi magánkívül volt az izgatottságtól.
– Mi ez? – kérdezte Marsha.
– Ez Kivi laborja – felelte Victor, miközben röviden előadta Marshának ,a történteket, azt sem hagyva ki, hogy Kivi mindezt úgy tudta létrehozni, hogy senki még csak nem is gyanította. Azt is elmondta Marshának, hogy Kivi felfedezett egy petesejt-beültetést serkentő fehérjét, s arról is beszámolt, hogy ez mit jelenthet a megtermékenyítés területén.
– Szóval most már lehet valami fogalmad arról, hogy Kivi miért nem szocializálódott úgy, ahogy azt te szeretted volna – foglalta össze Victor. – Itt volt és éjt nappallá téve dolgozott! – Victor elégedetten nevetgélt, ahogy körbejáratta a szemét a helyiségen.
Marsha Kivire tekintett, aki óvatosan figyelte az anyja arcát, várta, hogyan reagál. Marsha szeme előtt egy hatalmas berendezés állt. Fogalma sem volt arról, hogy mi lehet az. –És honnan kerültek ide ezek a berendezések? – kérdezte.
– Ez a legszebb az egészben – mondta Victor.
– Itt minden a Kiméra tulajdona.
– De hogy kerültek ide? – ismételte meg a kérdést Marsha.
– Azt hiszem... – kezdte Victor, de aztán hirtelen elakadt. Kivire nézett. – Hogy hoztad ide ezeket a berendezéseket?
– Egy csomó ember segítségével – felelte nem túl meggyőzően Kivi. – A legtöbb mozgatást Philip végezte. Néhány dolgot szét kellett szedni, majd itt újra összeszerelni. A régi csatornarendszert használtuk a szállításra.
– Gephardt is egyike volt a segítőknek? – kérdezte Victor hirtelen támadt gyanakvással.
– Ő is – vallotta be Kivi.
– Egy ilyen ember, mint Gephardt, mitől szánja rá magát arra, hogy segítsen neked megszerezni ezeket a berendezéseket – kérdezte Marsha.
– Mert okos dolognak tartotta – felelte Kivi rejtélyesen. – Eljátszadoztam egy kicsit a Kiméra számítógépével és felfedeztem, hogy jó néhány ember sikkasztott a vállalatnál. Mihelyt ezek az információk a kezemben voltak, egyszerűen arra kértem ezeket az embereket, hogy tiszteletre méltó osztályaik lehetőségeit igénybe véve legyenek a segítségemre. Természetesen egyikük sem tudott arról, hogy mások is benne vannak és hogy azok mit csinálnak, így aztán minden simán és csöndben ment. A lényeg végül mégis az, hogy ezek a berendezések mind a Kiméra tulajdonában vannak. Semmit sem loptunk. Minden itt van.
– Én ezt zsarolásnak nevezném – jelentette ki Marsha.
– Soha senkit sem fenyegettem meg – mondta Kivi. – Egyszerűen megmondtam nekik, hogy mit tudok, majd azután szívességet kértem tőlük.
– Én azt mondanám, hogy Kivi nagyon is találékony volt – jegyezte meg Victor. – Mindazonáltal szeretném megkapni a sikkasztok listáját,
– Sajnálom – mondta Kivi. – De nekem ezekkel az emberekkel megállapodásom van. Azonkívül pedig közülük a legrosszabbat, dr. Gephardtot már leleplezte az adóhivatal. A vicc az egészben az volt, hogy úgy vélte, én állok a leleplezés hátterében – nevetett Kivi.
Victor elméje hirtelen megvilágosodott. – Értem már – mondta. – Gephardt neked szánta az üzeneteket, amikor behajította a téglát és megölte Kissát.
Kivi bólintott. – Az ostoba! – mondta.
– El akarok innen menni – szólt Marsha váratlanul, mindkettőjüket meglepve.
– De hát egy csomó látnivaló van még itt – mondta. Victor.
– Azt elhiszem! – vágta rá Marsha. – De én pillanatnyilag eleget láttam már. El akarok menni.
– Az apáról a fiúra nézett, majd végignézett a helyiségen. Határozottan kényelmetlenül érezte magát. Megrémítette a hely.
– Van itt pihenő is... – szólt Victor és a kezével a helyiség nyugati vége felé intett.
Marsha ügyet sem vetett a mozdulatára. A lépcsőhöz ment és elindult felfelé.
– Mondtam neked, hogy nem kellett volna elhoznod őt – suttogta Kivi.
Victor a fiú vállára tette a kezét és ő is súgva mondta: – Ne izgulj, majd elintézem. – Ezután Marsha után kiáltott: – Várj egy percet, jövök én is.
Marsha felment egyenesen a csapóajtóig és felnyomta. Mihelyt kikerült az alagsorból, vakon átbotladozott a sűrű szeméthalmokon. Amikor odaért az ajtóhoz és megérezte a friss levegőt, a megkönnyebbülés hulláma öntötte el.
– Marsha, az isten szerelmére – mondta Victor, amikor utolérte és maga felé fordította. – Hová mész?
– Haza – felelte Marsha és határozottan elindult. De Victor ezúttal is utolérte.
– Miért viselkedsz így? – kérdezte Victor.
Marsha nem felelt. Ehelyett megnövelte a kettejük közti távolságot. Most már szinte – szaladtak. Amikor odaértek Victor kocsijához, Marsha kinyitotta az ajtót és beült.
Victor is beült a saját oldalán. – Nem is szólsz hozzám? – kérdezte ingerülten.
Marsha összeszorította a száját, és maga elé bámult. Feszült csendben hajtottak haza.
Mihelyt hazaértek, Marsha azonnal töltött magának egy pohár fehérbort.
– Marsha – szólalt meg Victor eltépve a hallgatás fátylát –, mondd, miért viselkedsz így? Én azt hittem, hogy ugyanolyan izgalomba jössz majd, mint én, pláne azok után, hogy annyit tépelődtél emiatt, hogy Kivi IQ-ja esetleg újra lezuhan. Teljesen nyilvánvaló, hogy a gyereknek semmi baja sincs. Éppolyan okos, mint volt.
– Hát éppen ez az! – vágott vissza csípősen Marsha. – Kivi intelligenciájával nincs semmi baj, és én éppen ettől rettegek. Azt a labort elnézve, még mindig a géniusz tartományban van, nem igaz?
– Dehogynem – felelte Victor. – Hát nem csodálatos?
– Nem! – sziszegte Marsha. Letette a borospoharát az asztalra. – Ugyanis ha még mindig géniusz, akkor az egész IQ-zuhanási epizód csak szemfényvesztés volt. Csak megjátszotta egész idő alatt És elég okos volt ahhoz is, hogy kijátssza az én pszichológiai tesztjeimet, kivéve azt az érvényességi skálát. Victor, az egész velünk töltött élete csak ámítás! Csak egy hatalmas hazugsághalmaz!
– Talán van rá más magyarázat is – mondta Victor. – Lehet, hogy tényleg visszaesett az intelligencia-szintje, de aztán újra visszaállt.
– Épp a múlt héten készítettem el az IQ-tesztjét – vetette oda Marsha. – S az érték 130 körül mozgott, ugyanúgy, mint három és fél éves kora óta mindig.
– Rendben van – mondta Victor egyre növekvő ingerültséggel. – A, lényeg akkor is az, hogy Kivi teljesen jól van és nincs semmi okunk az aggodalomra. Ami azt illeti, több mint jól van. Azt a labort teljesen egymaga hozta össze. És az IQ-ja sokkal magasabb kell legyen, mint 130. És ez azt jelenti, hogy az ISF-kísérletsorozatom tökéletes siker.
Marsha megrázta a fejét. Nem tudta elhinni, hogy a férje ennyire rövidlátó. – Mit gondolsz: mivé tetted Kivi a mutációddal és a gén-manipulációiddal? – kérdezte tőle.
– Egy szuper intelligenciával rendelkező, alapvetően normális gyereket hoztam létre – vágta rá Victor habozás nélkül.
– És még mit?
– Hogy érted ezt, hogy és még mit?
– Milyennek látod te ennek a lénynek a személyiségét? – kérdezte Marsha.
– Lény? – kérdezte Victor megütközve. – De hiszen Kiviről beszélsz, a fiunkról.
– Szaval, milyennek látod a személyiségét? – ismételte meg a kérdést Marsha.
– Óh, a fenébe a személyiségével – pattogott Victor. – Kivi csodagyerek. Máris egy csomó kutatási áttörést hajtott végre. Mit számít, ha egy kicsit gátlástalan? Mindannyian azok vagyunk.
– Szörnyeteget teremtettél – mondta halkan Marsha és elcsuklott a hangja. Az ajkába harapott. Miért is nem tudja visszafojtani a könnyeit? – Szörnyeteget teremtettél, és ezt soha nem bocsátom meg neked.
– Adj legalább egy lélegzetvételnyi időt – kérte Victor elkeseredetten.
– Kivi különc – folytatta Marsha könyörtelenül. – Az intelligenciája elszigetelte, magányossá tette. Erre nyilvánvalóan rájött már akkor, amikor még csak hároméves volt. És az intelligenciája annyira fölötte áll mindenki másénak, hogy nem is reagál a társadalmi korlátokra. Az intelligenciája mindenki és mindened fölé helyezte.
– Befejezted? – kérdezte dühösen Victor.
– Nem, nem fejeztem be! – kiáltotta Marsha magából kikelve, holott könnyek csorogtak végig az arcán. – És mi van azoknak a gyerekeknek a halálával, akikben ugyanolyan gének voltak, mint Kiviében vannak? Azok miért haltak meg?
– Ezt meg most miért hozod fel újra?
– És miért halt meg David és Janice? – kérdezte Marsha visszafogva a hangját és elengedve a füle mellett Victor kérdését. – Eddig még nem volt alkalmam megmondani neked, hogy ma meglátogattam Fayéket. Elmondták nekem, hogy Janice-nek meggyőződése volt, hogy Kivinek köze volt David halálához. Janice azt mondta nekik, hogy Kivi maga a gonosz.
– Ezt az ostobaságot már a halála előtt is hallottuk – mondta Victor. – Vallási pszichózisa volt. Te magad is azt állítottad.
– Most, hogy meglátogattam a szüleit, ez arra késztetett, hogy újra végiggondoljam, mi is történt akkoriban – mondta Marsha. – Janice arról is meg volt győződve, hogy gyógyszerrel mérgezik.
– Marsha! – kiáltott élesen Victor. Megragadta a vállát. – Szedd össze magad! Ostobaságokat beszélsz. David májszarkómában halt meg, nem emlékszel? Janice-nek pedig egy kissé megbomlott az agya, mielőtt meghalt. Erre sem emlékszel? Az egyéb bajaihoz még üldözési mánia is társult. A szegény asszonynak valószínűleg agyi áttétele is volt már. Azonkívül az emberek mérgezéstől nem kapnak májrákot. – Ám mihelyt kimondta ezeket a szavakat, benne magában is feltörtek a kételyek. Eszébe jutott a zavaró, azonos DNS-részlet, amelyet David és Janice tumoros sejtjeiben talált. – Ami pedig azoknak a gyerekeknek a halálát illeti – folytatta Victor, és leült Marshával szemben –, bizonyos vagyok benne, hogy a Kimérán belüli viszonyokra vezethetők vissza. Valaki felfedezhette az ISF kísérleteimet és rontani akarja a hitelemet. Ezért ragaszkodtam ahhoz, hogy legyen valaki Kivi mellett.
– Ezt mikor döntötted el? – kérdezte Marsha, leeresztve a poharát.
Victor megvonta a vállát. – Nem emlékszem pontosan – felelte. – Valamikor a hét folyamán.
– Ez pedig azt jelenti, hogy te magad is úgy gondoltad, hogy a gyerekek halála valójában gyilkosság volt, hogy valaki szándékosan ölte meg azokat a gyerekeket – mondta Marsha megújuló rémülettel.
Victor megfeledkezett arról, hogy idáig szándékosan titkolta Marsha elől a Cephaloclor jelenlétét. Kényelmetlenül nyelt egyet.
– Victor! – kiáltotta Marsha haragosan. – Mit, nem mondtál még el nekem?
Victor töltött magának és kortyolt az italából. Igyekezett valami mesét kitalálni, hogy elfedhesse az igazságot, de semmi sem jutott az eszébe. A mai nap revelációja óvatlanná tette. Nagyot sóhajtva elmagyarázta a Cephaloclor jelenlétét a gyerekek vérében.
– Atyaúristen! – suttogta Marsha. – Biztos vagy benne, vagy kimérás volt az a valaki, aki Cephaloclort juttatott a gyerekek szervezetébe?
– Teljesen – felelte Victor. – Az egyetlen olyan hely, ahol a gyerekek találkozhattak egymással, a Kiméra-óvoda. Csak ott adhatták nekik a Cephaloclort.
– De hát ki képes ilyen rémtettre vetemedni? – kérdezte Marsha. Szeretett volna megbizonyosodni arról, hogy Kivinek ehhez nem lehet semmi köze.
– Lehetett Hurst is vagy Ronald is. Ha választanom kéne, akkor én Hurstre szavaznék. De addig, amíg nincs kézzelfogható bizonyíték, semmi mást sem tehetek, mint hogy Kivi mellett tartom a testőrt, hogy senki se adhasson neki Cephaloclort.
Ebben a pillanatban kivágódott a hátsó ajtó és Kivi, Philip és Pedro Gonzales léptek be a nappaliba. Marsha ülve maradt, Victor azonban felpattant.
– Üdv mindenkinek – mondta szándékolt vidámsággal. Victor be akarta mutatni Pedrót Marshának, ám az asszony félbeszakította és közölte, hogy ők már találkoztak reggel.
– Akkor jól van – mondta Victor és a kezet dörzsölte. Szemmel láthatóan fogalma sem volt róla, hogy mi; csináljon.
Marsha Kivire pillantott. Kivi átható kék szemével viszonozta a pillantást. Marshának el kellett fordítani a tekintetét. Borzasztó érzés volt, hogy mit kell gondolnia Kiviről, különösen azóta, hogy rájött: fél a fiától.
– Miért nem mentek úszni egyet, srácok? – kérdezte Victor Kivitől és Philiptől.
– Nem is rossz ötlet – vágta rá Kivi. Ő és Philip megindultak lefelé a lépcsőn. – Jön reggel? – kérdezte Victor Pedrótól.
– Igen, uram – felelte. – Reggel hatkor. Kint várok majd a kocsimban.
Victor kikísérte a férfit, majd visszajött a konyhába.
– Megyek és beszélek Kivivel – közölte Victor. – Megkérdezem tőle, mi az igazság ebben az intelligencia-dologban. Lehet, hogy jobban fogod magad érezni attól, amit mond.
– Azt hiszem, előre tudom, mit fog mondani – felelte Marsha, de azért csinálj, amit akarsz.
Victor gyorsan felment a lépcsőn és belépett Kivi szobájába. Kivi várakozóan nézett az apjára, mikor az megjelent. Victor ráeszmélt, hogy milyen félelemmel vegyes tiszteletet érez a saját teremtménye iránt. A fiú gyönyörű is, észbeli képességei pedig határtalanok. Victor nem tudta eldönteni, féltékeny legyen-e vagy büszke.
– Anya nincs annyira elragadtatva a labortól, mint te, igaz? – kérdezte Kivi. – Látom rajta.
– Számára egy kissé megrendítő volt – magyarázta Victor.
– Bárcsak ne egyeztem volna bele abba, hogy lássa – mondta Kivi.
– Ne izgulj – bátorította Victor. – Ezt majd elintézem. Viszont van valami, ami már évek óta nyugtalanítja. Csaltál az intelligenciahányadosod visszaesésével, amikor három és fél éves voltál?
– Hát persze – felelte Kivi, miközben csupasz, szőrtelen testét belebújtatta a fürdőköpenyébe. – Kénytelen voltam. Ha nem teszem meg, akkor soha nem dolgozhattam volna úgy, ahogy dolgoztam. Szükségem volt a névtelenségre, amit különben, mint egy szuperintelligens csodabogár, nem kaphattam volna meg. Azt akartam, hogy normálisan bánjanak velem, s hogy ezt elérhessem, ahhoz magamnak is normálisan kellett viselkednem. Vagy legalábbis megközelítően normálisan.
– És az nem jutott eszedbe, hogy velem is megbeszélhetted volna ezt a dolgot? – kérdezte Victor.
– Tréfálsz? – kérdezett vissza Kivi. – Te is meg anya is állandóan csak produkáltattatok. Semmiképpen sem hagytad volna, hogy visszahúzódjak.
– Lehet, hogy igazad van – ismerte el Victor. – Egy ideig tényleg a te képességeid körül forgott a világ.
– Úszol egyet velünk? – kérdezte a fiú mosolyogva. – Hagyom, hogy győzz.
Victor akarata ellenére is elnevette magát. – Kösz, de én inkább lemegyek és beszélek Marshával. Megpróbálom megnyugtatni. Ti csak érezzétek jól magatokat. – Victor odament az ajtóhoz, de onnan még visszafordult. – Holnap szeretném hallani a beültetési projekt részleteit is.
– Alig várom, hogy elmondhassam – mondta Kivi.
Victor bólintott, elmosolyodott és lement a lépcsőn. A konyha felé közeledve párolódó fokhagyma, hagyma és bors illatát érezte, spagettiszósz készült. Jó jel, Marsha vacsorát készít.
Marsha rögtönzött terápia gyanánt döntött úgy, hogy nekilát vacsorát készíteni. A fejében minden összezavarodott a mai nap felfedezéseitől. Azzal, hogy elfoglalta magát, sikerült egy időre megszabadulnia a következtetésektől. Amikor Victor visszatért a Kivivel folytatott beszélgetés után, Marsha látványosan ügyet sem vetett rá, minden figyelmét egy paradicsompüré konzerv kinyitásának szentelte.
Victor sem szólt egy darabig. Ehelyett megterített és kibontott egy üveg Chiantit. Amikor már semmi más teendője sem akadt, felült a konyhapult mellé egy székre. – Igazad volt: Kivi csak megjátszotta az IQ-ja visszaesését.
– Nem lep meg a dolog – mondta Marsha. Elővette a salátának való zöldsalátát, hagymát és uborkát.
– Viszont pokolian jó oka volt rá. – Elmesélte neki Kivi lényegretörő magyarázatát.
– Gondolom, ettől most már sokkal nyugodtabbnak kellene lennem – jegyezte meg Marsha, amikor Victor befejezte.
Victor nem szólt semmit.
Marsha nem engedett. – Mondd csak, amikor most fent voltál, hogy elbeszélgess Kivivel, megkérdezted őt a gyerekek haláláról vagy pedig Davidéról és Janice-éről?
– Dehogyis kérdeztem meg! – felelte Victor elborzadva a feltételezéstől. – Miért tettem volna?
– Miért ne tetted volna?
– Azért, mert ez nevetséges!
– Én pedig úgy gondolom, hogy ezt azért nem kérdezted meg Kivitől, mert nem volt merszed megkérdezni – jelentette ki Marsha.
– Óh, ne bomolj már – háborgott Victor. – Már megint képtelenségeket beszélsz.
– Én bizony félek attól, hogy megkérdezzem tőle – mondta Marsha színtelen hangon. De érezte, hogy összeszorul a torka.
– Hagyod, hogy elragadjon a képzeleted. Tudom, hogy zaklatott napod volt ma. Nagyon sajnálom. De én tényleg azt hittem, hogy hallatlanul örülni fogsz. Tudom, hogy egy szép napon majd te is csak nevetni fogsz magadon, ha eszedbe jut ez a nap. És ha ezzel a sejt-beültetéssel tényleg ott tart, ahol mondja, akkor csak a csillagos ég a határ; már ami a karrierjét illeti.
– Úgy legyen – mondta Marsha nem sok meggyőződéssel a hangjában.
– De azt meg kell ígérned, hogy senkinek sem szólsz egy szót sem Kivi laborjáról – kérte Victor.
– Ugyan, kinek is mondanám el?
– Hadd vegyem most én a szárnyaim alá Kivit
– kérté Victor. – Meggyőződésem, hogy nagyon büszkék leszünk még rá.
Marsha önkéntelenül megrázkódott, ahogy a hideg végigfutott a gerincén. – Hideg van itt? – kérdezte.
Victor megnézte a hőszabályzót. – Dehogy. Inkább nagyon is meleg van.

12.

Vasárnap reggel

Hajnali fél ötkor Marsha hirtelen felriadt. Fogalma sem volt, hogy mi ébresztette fel, néhány percig aprókat lélegzett és figyelte a ház éjszakai hangjait. Semmi szokatlant nem észlelt. A másik oldalára fordult, megpróbált újra elaludni, de nem tudott. Lelki szemei előtt megjelent Kivi hátborzongató laboratóriuma, a régi és a vadonatúj furcsa keveréke. Maga előtt látta a lefittyedt szemhéjú ember furcsa ábrázatát is.
Kidugta a lábát a takaró alól és kiült az ágy szélére. Hogy ne zavarja Victort; felállt, belebújt a papucsába és magára vette a köntösét. Amilyen halkan csak tudta, kinyitotta a hálószoba ajtaját, majd éppolyan halkan behúzta maga mögött.
Egy percre megállt a folyosón és töprengett, hogy hová menjen. Mintha csak valami láthatatlan erő húzná, végigment a folyosón Kivi szobája felé. Amikor odaért, látta, hogy az ajtó félig nyitva áll.
Marsha nagyon halkan szélesebbre tárta, az ajtót. A kocsifelhajtót övező lámpák fénye halványan beszűrődött az ablakon át a szobába. Legnagyobb megkönnyebbülésére Kivi mélyen aludt. Az oldalán feküdt, arccal Marsha felé. Így álmában angyali kisfiúnak tetszett. Létezik, hogy az ő drága kisfiának a keze benne van a Kimérában zajló sötét eseményekben? Nem is mert igazán Janice-re és imádott első fiára, Davidre gondolni. Mégis, rémületesen elementáris erővel villant fel előtte a betegségtől besárgult bőrű, utolsó napjait élő David képe.
Marsha elfojtott egy kiáltást. Egyik pillanatról a másikra szörnyű látomás kerítette a hatalmába: látta magát, amint felkap egy párnát, rányomja Kivi békés arcára és megfojtja. Elborzadva űzte el magától a gondolatot, és megrázta magát. Halkan végigment a folyosón, mintha maga elől is menekülne.
Marsha megállt a vendégszobánál, amelyben most átmenetileg Philip lakott. Kitárva az ajtót, Marsha világosan kivehette a hófehér párnán nyugvó Philip hatalmas fejének körvonalait. Pillanatnyi gondolkodás után Marsha besurrant a szobába, és megállt az ágy mellett. A férfi erősen horkolt, halkan sípolva áradt ki belőle a levegő minden- kilégzésnél. Marsha lehajolt és gyengéden megrázta a férfi vállát. – Philip – suttogta. – Philip!
Philip egymáshoz közel ülő szemei kipattantak. Hirtelen felült. Egy másodpercre félelem ült ki az arcára, de aztán felismerte Marshát. Ekkor elmosolyodott, láttatni engedte széles lapátfogait.
– Ne haragudjon, hogy felébresztettem – suttogta Marsha. – De beszélnem kell magával egy pillanatra.
– Rendben – mondta álomittasan Philip félkönyökre támaszkodva.
Marsha odahúzott egy széket az ágy mellé, felkapcsolta az éjjeli lámpát és leült. – Szerettem volna megköszönni magának, hogy ennyire jó barátja volt mindig is Kivinek – kezdte.
Philip arcán széles mosoly ömlött el, miközben belehunyorgott a fénybe. Bólintott.
– Maga nagyon sokat segíthetett a labor felállításában is – folytatta Marsha. Philip újra bólintott.
– Ki segített még benne?
Philip arcáról lehervadt a mosoly. Idegesen pillantott körül a szobában. – Nem mondhatom meg.
– De hisz én Kivi anyja vagyok – emlékeztette Marsha. – Nekem nyugodtan elmondhatja.
Philip kényelmetlenül fészkelődött.
Marsha várt egy kicsit, ám Philip nem szólt egy szót sem.
– Mr. Gephardt segített? – kérdezte Marsha.
Philip bólintott.
– De aztán Mr. Gephardt bajba került. Megdühödött Kivire?
– Oh, igen! – mondta Philip. – Megdühödött, aztán meg Kivi lett dühös őrá. De aztán én szóltam Mr. Martineznek.
– Mi a keresztneve Mr. Martineznek?
– Orlando – felelte Philip.
– Mr. Martinez is a Kiméránál dolgozik? Philip nyugtalansága újra visszatért.
– Nem – mondta. – Ő Mattapanban dolgozik.
– Mattapanban? – kérdezte Marsha. – Bostontól délre?
– Philip bólintott.
Marsha újabb kérdést akart feltenni, de ekkor hirtelen megérezte valakinek a jelenlétét és végigfutott a hideg a hátgerincén. Az ajtó felé fordult. Kezével a kilincsen, Kivi állt az ajtóban, állat előreszegezve.
– Azt hiszem, Philipnek szüksége van az alvásra – jegyezte meg.
Marsha hirtelen felállt. Mondani akart valamit, de nem jött ki szó a torkán. Ehelyett gyorsan elhúzott Kivi mellett és visszarohant a szobájába.
A következő félórában Marsha csak feküdt az ágyban és attól rettegett, hogy Kivi bejön a hálószobájukba. Mindannyiszor összerezzent, valahányszor a szél nekiütötte a tölgyfák ágait a ház falának.
Hogy Kivi mégse jött, Marsha végül is megnyugodott. Az oldalára fordult és megpróbált elaludni, ám a gondolatai tovább kavarogtak. Minduntalan visszatértek ehhez a titokzatos Orlando Martinezhez. Aztán Janice Fayről gondolkodott. Eszébe jutott David, s újra feltört benne a jól ismert fájdalom. Felrémlett előtte Mr. Remington és a Pendleton iskola. Aztán az a tanár, aki igyekezett összebarátkozni Kivivel, de aztán meghalt. Azon gondolkodott, hogy vajon miben halt meg.
Azután már csak arra emlékezett, hogy Victor ébresztgeti és közli vele, hogy elmennek Kivivel.
– Hány óra van? – kérdezte Marsha, és ránézett az órára. Legnagyobb meglepetésére fél tíz volt már.
– Olyan mélyen aludtál. Nem volt szívem, hogy felébresszelek – mondta Victor. – Kivi meg én átruccanunk a laborjába. Megmutatja nekem a sejtbeültetési kutatások részleteit. Te nem tartasz velünk? Úgy érzem, hogy ez tényleg fantasztikus lesz.
Marsha megrázta a fejét. – Én itthon maradok – mondta. – Te majd elmeséled nekem.
– Biztos, hogy nem akarsz jönni? – kérdezte Victor. – Ha tényleg annyira jó, mint ahogy gondolom, akkor te is jobban megbékülsz az egész helyzettel.
– Biztos, hogy nem megyek – mondta Marsha, de a hangjában bizonytalanság csengett.
Victor egy csókot lehelt a homlokára. – Próbálj pihenni egy kicsit, rendben? Meglátod, minden jóra fordul. Egészen biztos vagyok benne.
Victor lement a lépcsőn, és a szó szoros értelmében reszketett az izgatottságtól. Ha minden igaz a beültetésről, akkor a szerdai igazgatósági tanácsülésen meglepetésekkel szolgálhat majd a vezetőségi tagoknak.
– Anya nem jön? – kérdezte Kivi. Már kabátban állt a hátsó ajtónál. Philip közvetlenül mellette.
– Nem, de ma már sokkal nyugodtabb – jegyezte meg Victor. – Látom rajta.
– Az éjszaka kellős közepén megpróbálta kifaggatni Philipet – mondta Kivi. –, Ki nem állhatom az effajta viselkedést!

Amikor a kocsi legördült a felhajtóról, Marsha felment az emeleti dolgozószobába és elővette a bostoni telefonkönyvet. Leült a díványra, és keresgélni kezdte Martinez telefonszámát. Egy csomó Martinez volt a telefonkönyvben, s Orlando Martinezből is volt jó néhány. Viszont talált egy Orlando Martinezt Mattapanban. Az ölébe vette a telefont és tárcsázni kezdte a számot. Felvették a telefont, és Marsha már majdnem belekezdett a mondókájába, amikor rájött, hogy csak az üzenetrögzítőt hallja.
Az üzenetrögzítő hangja közölte vele, hogy a Martinez cég hétfőtől péntekig tart csak nyitva. Marsha nem hagyott üzenetet. A telefonkönyvből kimásolta a címet.
Lezuhanyozott, felöltözött, főzött magának egy kávét, és tükörtojást sütött. Ezután magára öltötte a kabátját és, kiment a kocsihoz. Tizenöt perccel később már a Pendletonnál volt.
Viharos, ámde napos idő volt, a szél erősen borzolta az előző napi eső után visszamaradt víztócsák felületét. A legtöbb diák kinn volt a szabadban, kibe mászkáltak a kötelező istentiszteletről. Marsha olyan közel húzódott az apró gótikus épülethez, amennyire csak tudott és várt. A szemével Mr. Remingtont kereste és remélte, hogy valamiképpen majd csak észreveszi.
A torony harangjai elütötték a tizenegyet. Kinyílt a kápolna ajtaja és rózsás orcájú gyerekek szállingóztak a friss levegőre és a napfényre. Néhány tanár is volt a tömegben, köztük Mr. Remington, Sűrű szakállas profiljával kitűnt a többiek közül.
Marsha kiszállt a kocsiból és várt. Látta, hogy Remington közvetlenül mellette halad majd el. A tanár határozott léptekkel közeledett. Amikor már körülbelül csak három méternyi távolságra lehetett Marshától, az asszony a nevén szólította.
A férfi megállt és ránézett.
– Dr. Frank – szólt meglepetten.
– Jó reggelt – köszöntötte Marsha. – Remélem, nem zavarom nagyon.
– Dehogy is – felelte Remington. – Nyugtalanítja valami?
– Igen – felelte Marsha. – Szeretnék kérdezni magától valamit, ami talán kicsit furcsának is tűnik majd. De remélem, nem veszi tőlem zokon. Említette, hogy az a tanár, aki megpróbált összebarátkozni Kivivel, meghalt. Miben halt meg?
– A szerencsétlen embert rák vitte el – felelte Mr. Remington.
– Ettől tartottam – mondta Marsha.
– Tessék?
Marsha nem bocsátkozott bővebb magyarázatba.: – Azt is tudja, hogy milyen szarkóma? – kérdezte.
– Attól tartok, hogy nem, de mint ahogy talán már említettem, a felesége még mindig nálunk tanít. Stephanie-nak hívják. Stephanie Cavendishnek.
– Mit gondol, tudnék vele most beszélni? – kérdezte Marsha.
– Miért is ne? – felelte. Mr. Remington. – Ugyanabban a szolgálati negyedben lakik, ahol az én házam is áll. Még a pázsitunk is közös. Éppen hazafelé indultam és az ő háza csak kőhajításnyira van az enyémtől. Boldogan bemutatom önt.
Marsha Mr. Remingtonhoz igazította a lépéseit és átsétáltak az iskolaudvaron. Séta közben Marsha megkérdezte: – A tanárok közül közel került valaki az elhunyt fiamhoz, Davidhez?
– A legtöbb tanárunk kedvelte Davidet – mondta Mr. Remington. – Népszerű kisfiú volt. Ha választanom kell valakit, akkor azt hiszem, hogy Joe Arnoldot választanám. Közszeretetnek örvendő történelemtanárunk, és azt hiszem, hogy ő állt a legközelebb Davidhez.
A ház, amelyikről Mr. Remington beszélt, olyasféle volt, mint amilyenek az angliai Cotswold környékén találhatók. Fehérre meszelt falak, zsúp utánzatú háztetővel, mintha csak egy tündérmeséből csöppent volna ide. Mr. Remington maga nyomta meg a csengőt. Ezután bemutatta Marshát Mrs. Cavendishnek, egy karcsú, vonzó asszonynak, akit Marsha nagyjából maga korabelinek vélt. Marsha megtudta, hogy ő a vezető a tornatanárok között.
Miután Mrs. Cavendish beinvitálta Marshát, Mr. Remington elbúcsúzott.
Mrs. Cavendish a konyhába vezette Marshát, és megkínálta egy csésze teával. – Kérem, szólítson Stephanie-nak – mondta, miközben helyet foglaltak. – Szóval maga Kivi mamája. A férjem nagy csodálója volt a fiának. Meg volt győződve arról, hogy Kivi rendkívüli képességű gyerek. Teljesen odavolt tőle.
– Ezt mesélte Mr. Remington is – jegyezte meg Marsha.
– Mindenkinek, aki csak végighallgatta, örömmel mesélte el azt a történetet, hogy Kivi hogyan oldott meg egy nehéz algebrapéldát.
Marsha bólintott és elmondta, hogy Mr. Remington is elmesélte már neki ezt a történetet.
– Ugyanakkor Raymondnak az-volt a véleménye, hogy a fiúval bizonyos zavarok vannak – mondta Stephanie. – Ezért szerette volna, hogy Kivi ne legyen olyan visszahúzódó. Ray igazán mindent megpróbált. Úgy gondolta, Kivi túl sokat van egyedül és attól tartott, hogy esetleg később hajlamos lesz az öngyilkosságra. Sokat nyugtalankodott a fiú miatt, de soha nem a tanulmányai miatt. Inkább szocializációs szempontból, úgy hiszem.
Marsha bólintott.
– És hogy van mostanában? – kérdezte Stephanie. – Újabban nincs sok alkalmam találkozni vele.
– Attól tartok, hogy még mindig nincsenek barátai. Nem túlságosan nyitott.
– Sajnálom, hogy ezt hallom – jegyezte meg
Stephanie.
Marsha összeszedte minden bátorságát. – Remélem, megbocsátja, ha túlságosan bizalmaskodónak tűnnék, de szeretnék feltenni egy személyes jellegű kérdést. Mr. Remington említette, hogy a férje rákban hunyt el. Remélem, nem veszi rossz néven, ha megkérdezem, milyen rákban?
– Nem, dehogy – felelte Stephanie. De azért hirtelen elszorult a torka. – Sok időbe telt, mire már beszélni tudtam róla – vallotta be. – Ray egyfajta májdaganatban halt meg. Nagyon ritka fajtájú tumor volt ez. Bostonban, a massachusettsi közkórházban ápolták. Az ottani orvosok csak egy-két hasonló esettel találkoztak addig.
Bár Marsha számított erre, most mégis úgy érezte, mintha arcul ütötték volna. Pontosan ez volt az, amitől rettegett.
Amilyen tapintatosan csak tudott, Marsha véget vetett a beszélgetésnek, de előtte még igénybe vette Mrs. Cavendish segítségét, ahhoz, hogy meghívassa magát Joe Arnoldhoz is.
Egyáltalán nem az a fajta nagyképű történelemtanár volt, mint akire Marsha számított. Meleg, barna szeme felfénylett, amikor ajtót nyitott Marshának, hogy üdvözölje. Csakúgy, mint Stephanie Cavendish, ő is egykorú lehetett Marshával. Kreolos, jóképű arca, kifejező tekintete, lezser öltözete mellett Marsha azt is észrevette, hogy igen vonzó természete lehet. Minden bizonnyal kitűnő tanár, olyan, akinek a lelkesedése magával ragadja a tanítványait. Nem csoda, ha David ragaszkodott hozzá.
– Örülök, hogy találkoztunk, Mrs. Frank. Jöjjön, kérem, fáradjon be. – Tartotta az ajtót, amíg Marsha belépett, maid átvezette a könyvespolcokkal telezsúfolt dolgozószobába. Marsha elismerően nézett szét a szobában. – David nagyon sok délutánt töltött el itt.
Érezte, hogy feltörőben vannak a könnyei. Elszomorította egy kissé a gondolat, hogy mi mindent nem ismert David életéből. Gyorsan összeszedte magát.
Miután megköszönte, hogy Arnold ilyen hirtelen bejelentkezés ellenére is a rendelkezésére állt, Marsha a lényegre tért és előadta, hogy miért is akar vele beszélni. Megkérdezte, vajon David beszélt-e neki valaha is az öccséről, Kiviről?
– Nagyon ritkán – mondta Arnold. – David bevallotta nekem: Kivivel attól a naptól kezdve baja volt, hogy az öccsét hazahozták a kórházból. Ez idáig még rendjén is lenne, ám őszintén szólva nekem az volt az érzésem, hogy ez túlment a szokásos testvéri rivalizáláson. Szerettem volna, ha beszél a dologról, ám David erre sohasem volt hajlandó. S bár úgy érzem, hogy kettőnk között nagyon bizalmas kapcsolat alakult ki, mégis ebben a témában David sohasem nyílt meg.
–. Sohasem fogalmazta meg pontosabban az érzelmeit vagy azt, hogy mi volt a baj?
– Hát, egyszer azt mondta nekem David, hogy fél Kivitől.
– Azt is megmondta, hogy miért?
– Nekem az volt az érzésem, hogy Kivi megfenyegette – felelte Arnold. – Olyan határozottan éreztem, mintha David kifejezetten megmondta volna. Tudom, hogy fivérek viszonya nagyon ellentmondásos lehet, különösen ebben a korban. De hogy őszinte legyek, számomra nagyon furcsa volt, ahogy David Kivihez viszonyult. David kimondottan rettegett, még attól is félt, hogy egyáltalán beszéljen a dologról. Végül is rávettem arra, hogy elmenjen az iskolai pszichológushoz.
– És elment? – kérdezte Marsha. Sohasem hallott erről és ez csak fokozta a bűntudatát.
– Hogyne, elment – felelte Arnold. – Nem hagytam annyiban a dolgot. Számomra David nagyon fontos... – Egy pillanatra Joe-nak elakadt a hangja. – Jaj, ne haragudjon – mentegetődzött rövid hallgatás után. Marshát azonban meghatotta ez az önkéntelen érzelemnyilvánítás. Megindultan bólintott.
– Ez a pszichológus még mindig itt dolgozik? – kérdezte Marsha.
– Madeline Zinnzer? – kérdezte Arnold. – De itt ám. Valóságos intézménynek számít. Ő dolgozik itt a legrégebben.
Marsha Joe Arnold készséges közreműködésével meghívatta magát Madeline Zinnzerhez. Marsha nem győzött hálálkodni.
– Nagyon szívesen – mondta Arnold és jelentőségteljesen megszorította Marsha kezét.

Madeline Zinnzer valóban úgy festett, mint egy intézmény. Nagydarab, talán száz kilónál is súlyosabb asszonyság volt. Szürke haja szoros csigákba dauerolva. Kényelmes, tágas nappaliba vezette Marshát, amelynek hatalmas ablaka a Pendleton udvarára nézett.
– Egyik előnye annak, ha az ember ilyen régóta a tanári karhoz tartozik – jegyezte meg Madeline, követve Marsha pillantását. – Végül is sikerült beköltöznöm a legjobb tanári lakásba.
– Remélem, nem veszi rossz néven, hogy csak így betoppantam vasárnap – kezdte Marsha. – Dehogy is – bátorította Madeline.
– Szeretnék megkérdezni néhány dolgot a gyerekeimről, mert azt remélem, hogy talán segíteni tud nekem.
– Igen, ezt már Joe Arnold is említette – mondta Madeline. – Bár attól tartok, hogy az én emlékezetemben már nem él olyan élesen David fiának a képe. Mindenesetre megvan még a gyerek anyaga, most gyorsan átfutottam, miután Joe telefonált. Mi nyugtalanítja?
– David megemlítette Joe-nak, hogy az öccse, Kivi megfenyegette őt, ám ennél többet nem volt hajlandó elmondani. Magának sikerült ennél többet is kihúznia belőle?
Madeline egymáshoz illesztette az ujjait, és hátradőlt a székben. Ezután megköszörülte a torkát.
– Jó párszor járt nálam David – kezdte. – Miután mindent hosszasan megbeszéltünk, az én véleményem az volt, hogy David egyfajta védekező mechanizmust épített ki magában. Az volt az érzésem, hogy David a saját maga féltékenykedését és ellenséges érzelmeit vetítette ki Kivire.
– Tehát szó sem volt határozott fenyegetésről? – kérdezte Marsha.
– Ezt nem állítottam – felelte Madeline. – Úgy látszott, hogy igenis elhangzott egy határozott fenyegetés.
– Mi miatt?
– Tipikusan fiús dolog – felelte Madeline.
– Valami rejtekhely miatt, amit David felfedezett. Teljesen ártalmatlan dolog volt.
– Ez a rejtekhely lehetett esetleg egy labor is? – kérdezte Marsha.
– Lehetett – telelte Madeline. – Lehet, hogy David labort mondott, én mindenesetre az aktába rejtekhelyet írtam.
– Kivivel is beszélt? – kérdezte Marsha.
– Csak egyetlenegyszer. Arra gondoltam, talán segít kideríteni, hogy mi az igazság kettejük kapcsolatában. Kivi rendkívül szókimondó volt. Azt mondta nekem, hogy a bátya már attól a naptól kezdve féltékeny volt rá, hogy hazahozták őt a kórházból. – Itt Madeline elnevette magát. – Kivi azt mondta nekem, hogy emlékszik arra a napra, amikor hazavitték. Jót nevettem akkor rajta.
– És David elmondta, hogy mi volt ez a fenyegetés? – kérdezte Marsha.
– Oh, igen – felelte Madeline. – David azt mondta: Kivi azzal fenyegette meg, hogy megöli.
A Pendletonból Marsha Bostonba hajtott. Bármennyire tiltakozott magában az ellen, hogy összeillessze a mozaikokat, valami ellenállhatatlan erővel mégiscsak arra ösztökélte, hogy megtegye. Egyre csak azt hajtogatta magában, hogy mindaz, amit megtudott, csak esetleges, véletlen vagy éppenséggel ártalmatlan dolog. Egy gyereket már elveszített. Mégis, pontosan tudta: nem nyugszik addig, amíg ki nem deríti az igazságot.
Marsha, mint pszichológus gyakornok, a bentlakó éveit a massachusettsi közkórházban töltötte. Odalátogatni olyan volt, mintha hazamenne. Mégse a pszichiátriai osztályra, hanem egyenesen a patológiára ment, ahol talált egy vezető osztályos orvost, dr. Preston Gordont.
– Természetesen utána tudok nézni – mondta Preston. – Bár, hogy nem tudja a születési évét; eltart majd egy darabig, amíg ráakadunk, de most amúgy sincs különösebb dolgunk itt.
Marsha követte Prestont a patológiai osztály központjába, ahol leültek az egyik kórházi számi tógép elé. Jó néhány Raymond Cavendish szerepelt a listán, mivel azonban megközelítőleg tudták az elhalálozás évét, végül is ráakadtak a boxfori, massachusetts állambeli Raymond Cavendishre.
– Helyben vagyunk – szólt Preston. – Itt van a kórlapja. A képernyőn megjelent a férfi részletes kórlapja. Preston átfutotta. – És itt van a boncolási jegyzőkönyv, is – mondta. – A diagnózis szerint reticuloendothelialis eredetű Kupffer-sejt májrák. – Preston füttyentett egyet. Ez nekem kínai! Az életben nem hallottam még erről.
– Meg tudja nekem mondani, hogy kezeitek-e hasonló eseteket itt a kórházban? – kérdezte Marsha.
Preston újra nyomogatni kezdte a billentyűket és tovább keresgélt. Pár perc múlva már meg is kapta a választ. Egy név villogott a képernyőn. – Csak egyetlen ilyen esetünk volt meg a kórházban – mondta. – Janice Faynek hívták.

Victor egy olyan állomásra tekerte a kocsi rádiógombját, amelyen régi slágerek szóltak; maga is vidáman énekelte az ötvenes évek végének, középiskolás éveinek dalait. Rettentő jó hangulatban hajtott hazafelé, azok után, hogy egész napját kitöltötték, őt magát pedig lenyűgözték Kivi titkos alagsori laboratóriumának csodálatos eredményei. Pontosan úgy történt, ahogy Kivi megjósolta; a látottak túlszárnyalták legmerészebb álmait is.
Amikor Victor ráfordult a kocsifelhajtóra, a rádióból már a hatvanas évek végének slágerei szóltak, és Victor teli tüdőből énekelte a dalt és csak azután fordította el az indítókulcsot. Kiszállt, megkerülte Marsha autóját és elindult a ház felé.
– Marsha! – kiáltotta Victor, mihelyt belépett a házba. Tudta, hogy az asszony otthon van, hiszen a kocsija kint áll a garázsban, de a lámpák a lakásban mégsem égtek.
– Marsha! – kiáltotta újra, de a hang-a torkán akadt. Az asszony alig háromméternyire ült tőle a félhomályba borult nappaliban. – Szóval itt vagy – mondta Victor.
– Kivi hol van? – kérdezte Marsha. Fakó volt a hangja.
– Biciklivel akart hazajönni – felelte Victor. – De ne aggódj. Pedro vele van.
– Kivi miatt én már nem aggódom – mondta Marsha. – Inkább a testőr miatt kellene aggódnunk.
Victor felgyújtotta a villanyt. Marsha eltakarta a szemét. – Kérlek – szólt. – Hagyd leoltva még egy kicsit.
Victor szót fogadott. Azt remélte, jobb hangulatban találja már, mire hazaér, ám a helyzet nem sok jót ígért. Victor elszántan leült és elkezdte dicshimnuszait Kivi munkájáról és bámulatos eredményeiről. Elmondta Marshának, hogy tényleg hatásos a beültetést segítő fehérje. Kétségbevonhatatlant beigazolódott. Ezután előállt az étlap fő fogásával: a petesejt-beültetés problematikájának a megoldása feltárta a titkok kapuját; nem rejtély többé a sejtdifferenciálódás mechanizmusa.
– És ha Kivi nem akarná mindenáron titokban tartani a saját szerepét – mondta Victor –, akkor állítom, hogy a Nobel-díj várományosa lehetne. Szent meggyőződésem, hogy így van. Ő viszont ragaszkodik ahhoz, hogy az enyém legyen minden dicsőség, a Kiméráé pedig minden gazdasági haszon. Neked mi erről a véleményed? Szerinted személyiségzavarra vall ez? Mert én úgy látom, hogy igen nagyvonalú ajánlat.
Miután Marsha egyáltalán nem reagált, Victor kifogyott a mondanivalóból. Egy pillanatnyi hallgatás után Marsha megszólalt. – Igazán nem szeretnék ünneprontó lenni, de az a helyzet, hogy ma is kiderült egy csomó nyugtalanító dolog Kiviről.
Victor égnek-meresztette a szemét, és az ujjaival beletúrt a hajába. Egyáltalán nem ezt a választ várta.
– Az egyik tanár a Pendletonban; az, aki megpróbált közel férkőzni Kivihez, meghalt pár évvel ezelőtt.
– Igazán sajnálom, hogy ezt hallom.
– Rákban halt meg.
– Jól van, rákban halt meg – mondta Victor. De érezte, hogy felgyorsul a pulzusa.
– Máj szarkómában.
– Oh – mondta Victor. Sehogy sem tetszett neki a beszélgetés iránya.
– Ugyanaz a ritkán előforduló rosszindulatú daganat végzett vele, mint amelyik Daviddel és Janice-szel – jelentette ki Marsha.
Súlyos csend ülte meg a nappalit. Bekapcsolt a hűtőszekrény kompresszora. Victor nem akart ezekről a dolgokról hallani. Ő a petesejt-beültetési technológiáról akart beszélni; arról, hogy mit jelent ez majd azoknak a terméketlen pároknak, akiknél eddig a zigótákat kivetette magából a szervezet.
– Ahhoz képest, hogy ez a ráknak rendkívül ritka fajtája, mégis elég sok ember betegszik meg benne. Főleg olyanok, akik keresztezik Kivi útját. Elbeszélgettem ma Mr. Cavendish feleségével, jobban mondva az özvegyével. Nagyon kedves asszony. Ő is a Pendletonban tanít. És elbeszélgettem egy bizonyos Mr. Arnolddal is. Megtudtam, hogy nagyon közel állt Davidhez. Tudsz te arról, hogy Kivi megfenyegette Davidet?
– De Marsha, az isten szerelmére! A fiúk örökösen fenyegetik egymást. Én magam is megtettem, amikor a bátyám összedöntötte a hókunyhómat.
– Kivi viszont azzal fenyegette meg Davidet, hogy megöli. És egyáltalán nem valami vita hevében. – Marsha közel állt ahhoz, hogy elsírja magát. – Victor, ébredj már fel!
– Nem akarok többet erről beszélni! – mondta dühösen Victor. – Legalábbis nem most.
Még mindig meg volt részegedve mindattól, amit ma Kivi laborjában tapasztalt. Lehet, hogy a fia zsenialitásának van egy sötét oldala is? Régebben előfordult, hogy ő is élt a gyanúperrel, de túlontúl is könnyű volt elűzni magától a sötét gondolatokat. Kivi olyan tökéletes kisfiú volt. Most azonban Marsha ugyanezeket a kételyeket fogalmazza meg és úgy rendszerezi, hogy az egész valami ördögi értelmet kap. Lehetséges, hogy az a kisfiú, aki ma körbevezette a laboron; az a zseni, aki kidolgozta az új petesejt-beültetési el járást; ugyanaz lenne, aki e kimondhatatlan események hátterében áll. A szerencsétlen gyerekek halála, Janice Fay és a saját fia, David meggyilkolása az ő lelkén száradna? Victor az egész borzalmat fel sem tudta fogni. Elhárította az ilyen gondolatokat. Nem, ez lehetetlen! Valaki az intézetből ölte meg azokat a gyerekeket. A többi halál meg csak szerencsétlen véletlen lehet. Marsha túl messzire megy. Hiszen azóta hisztérikus, hogy a Hobbs és a Murray gyerekek halálát elmondta neki. Ám ha a félelmei így vagy úgy mégiscsak beigazolódnak, akkor ő mit fog csinálni? Hogyan tud akkor majd jószívvel segíteni Kivinek tudományos céljai elérésében? És ha igaz, hogy Kivi félig csodagyerek, félig pedig szörnyeteg, akkor mit mond ez róla, Victorról, a Kivi megteremtőjéről?
Lehet, hogy Marsha tovább erőltette volna a beszélgetést, ám ebben a percben Kivi érkezett haza. Ugyanúgy, bicikli táskáival a vállán lépett be ma is, mint múlt hét vasárnap. Úgy látszott, sejti, hogy ők ketten miről beszélgethettek. Kivi Marshára meredt, kék szeme jegesebben csillogott, mint valaha. Marsha összerezzent. Nem állta a fia tekintetét. Egyre jobban félt tőle.

Victor fel s alá mászkált a dolgozószobájában és szórakozottan rágta a tolla végét. Az ajtó csukva, a házra csend borult. Amennyire ő tudta, mindenki réges-régen ágyba bújt már. Feszült hangulatú este volt: Marsha bezárkózott a hálószobába, miután Victor nem volt hajlandó tovább beszélni Kiviről.
Victor azt tervezte, azzal tölti az éjszakát, hogy a szerdai igazgatósági ülésre előkészíti az új sejtbeültetési módszer beterjesztését. Ám sehogy sem tudott koncentrálni. Egyre csak Marsha szavai gyötörték. Bármennyire igyekezett is, nem tudott szabadulni tőlük. És ha Kivi meg is fenyegette Davidet. A fiúk már csak ilyenek.
Ám az a gondolat, hogy még egy ritka májdaganatos megbetegedés előfordult, nem hagyta nyugodni, különösen miután mind David, mind a Janice tumorjában ott volt az a típusos DNS-részecske. Erre még mindig nincs semmiféle magyarázat. Victor szándékosan elhallgatta Marsha elől ezt a felfedezést. Elég baj, hogy ő sem tud szabadulni a gondolattól. Ha már nem tudja Marshát megkímélni az esetleges szörnyű igazság fájdalmától, legalább az erre utaló apró felfedezésektől egyelőre még megóvhatja.
S aztán ott volt Marsha másik kérdése is, hogy mi egyebet művel még Kivi a labor zárt ajtaja mögött? A fiú nagyon is találékony és olyan műszerek voltak a kezében, amelyekkel csaknem mindent megtehetett a kísérleti biológia területén. De mivel foglalkozhatott még a sejtbeültetési módszer kidolgozása mellett? Már a laborban tett látogatás során is – bármilyen alaposnak tűnt is – Victornak valahogy az volt az érzése, hogy Kivi nem avatja be mindenbe.
– Azt hiszem, körül kellene ott néznem – mondta ki Victor hangosan, miközben az asztalra dobta a tollat. Hajnali háromnegyed kettő volt, de hát számít az!
Victor lefirkantott néhány sort arra az esetre, ha netán Marsha vagy Kivi le találna jönni, hogy megkeresse. Majd magára kapta a kabátját, fogott egy elemlámpát, kifarolt a kocsijával a garázsból és a távkapcsolóval leengedte a garázsajtót. Amikor leért a kocsifelhajtó végére, megállt és visszanézett a házra. Sehol sem gyulladt fény, senki sem ébredt fel.
A Kimérában a sorompót kezelő biztonsági őr előjött az irodából és Victor arcába világított, – Elnézést, dr. Frank – mondta és visszarohant, hogy felnyissa a sorompót.
Victor megdicsérte kötelességtudásáért, majd odahajtott a saját laborépülete elé. A kocsit közvetlenül a bejárattal szemben állította le. Amikor meggyőződött arról, hogy senki sem figyeli, futólépésben elfordult a folyó irányába. Kísértést érzett, hogy használja az elemlámpáját, de nem merte megtenni. Nem akarta, hogy mások is tudomást szerezzenek Kivi laborjának a létezéséről.
Ahogy közeledett a folyó felé, egyre fültépőbbé vált az alázúduló víz robaja az éjszakában. Széllökések söpörtek végig az ösvényeken, port és szemetet görgetve maguk előtt olyannyira, hogy Victornak le kellett hajtania a fejét. Végül is odaért az óratorony épületének bejáratához.
Itt kissé elbizonytalanodott. Nem volt ugyan ijedős fajta, ám a hely annyira elhagyatott és sötét volt, hogy bizony elfogta a félelem. Most megint csak használni szerette volna az elemlámpáját, de nem tehette, hiszen árulójává válhatott volna. ,
Victor tapogatózva haladt előre a sötétben, lábával óvatosan felmérte a terepet minden lépés előtt. Már mélyen benn járt az első emeleti szinten, közel a csapóajtóhoz, amikor szárnycsapkodást hallott közvetlenül az arca előtt. Meglepetésében felkiáltott, de aztán rájött, hogy egy csapat galambot riasztott fel, akik az elhagyatott óratoronyban fészkeltek.
Mély lélegzetet vett és továbbment. Megkönnyebbült, amikor rátalált a csapóajtóra, ám arra is rájött, hogy fogalma sincs arról, hogyan kell felnyitni. Több helyen is próbált valami kapaszkodót kitapogatni az ajtón az ujjaival, azonban sehogy sem tudta kinyitni.
Hogy kudarcot vallott, Victor felkattintotta az elemlámpáját, hogy átkutassa a területet. Nem volt más választása. A sok szemét között a padlón ráakadt egy rövid fémrúdra. Felvette és visszament a csapóajtóhoz. Némi vesződés árán pár centiméternyire fel tudta nyitni. Az ajtó erre már könnyedén feltárult.
Victor sietősen megindult lefelé a lépcsőn olyan távolságra, hogy az ajtó becsukódhasson fölötte. Az elemlámpa fényétől eltekintve teljes volt a sötétség a laborban. Victor keresgélni kezdte a kapcsolótáblát. A lépcső aljában meg is találta; megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor a helyiséget elárasztotta a neonfény.
Úgy döntött, hogy a labornak azt a részét vizsgálja meg, amelyet Kivi nem mutatott meg neki, azt a helyiséget, amelyről Kivi még akkor is kifejezetten elterelte a szót, amikor Victor kérdezősködni próbált.
De nem jutott el az ajtóig. Mindössze négy-öt méter választhatta már el, amikor felpattant a pihenő ajtaja és egy hatalmas kutya lendült felé acsarkodva. Victor hátraszökkent és felemelt kezével igyekezett védeni az arcát. Behunyta a szemét és várta a támadást.
Azonban semmi sem történt. Victor óvatosan kinyitotta a szemét. A dühös állatot rövid pórázra fogva az egyik Kiméra-őr állt előtte.
– Hála istennek! – kiáltott fel Victor. – örülök, hogy látom.
– Ki maga? – kérdezte a férfi, érezhetően erős spanyolos akcentussal.
– Victor Frank – mondta Frank. – A Kiméra egyik vezetője vagyok. Meglep, hogy nem ismer meg. Egyébként én vagyok Kivi apja.
– Rendben – mondta az őr. A kutya morgott.
– És magát hogy hívják? – kérdezte Victor.
– Ramireznek – felelte az őr.
– Eddig még nem láttam itt – mondta Victor. – De örülök, hogy ott volt a lánc másik végén. Victor elindult az ajtó felé. Ramirez elkapta a karját, hogy megállítsa.
Victor meglepetten meredt a karjára fonódó kézre. Az őr szemébe nézett és azt mondta: – Az előbb már megmondtam magának, ki vagyok. És most leszszíves elengedni?! – Victor igyekezett határozottnak látszani, érezte azonban, hogy Ramirez van fölényben. A kutya megint felmordult és vicsorító fogai csak centiméterekre voltak Victortól.
– Sajnálom – mondta Ramirez, ám a hangjából világosan kiderült, hogy egyáltalán nem sajnálja.
– Ezen az ajtón senkit sem engedhetünk be egészen addig, amíg Kivi erre kifejezett utasítást nem ad.
Victor Ramirez arckifejezését vizsgálta. Az őr minden kétséget kizáróan komolyan gondolta azt, amit mondott. Victor nem tudta, mit kellene tennie egy ilyen nevetséges helyzetben. – Talán felhívhatnánk a főnökét, Mr. Ramirez – próbálkozott erőtlenül.
– Ez az éjszakai műszak – jelentette ki Ramirez. – És most én vagyok a főnök.
Egy percig még farkasszemet néztek. Victor nem kételkedett az őr hajthatatlanságában és abban sem, hogy a kutya igen meggyőző érv. – Jól van – mondta. Ramirez erre engedett a szorításán és odébb húzta a kutyát.
– Ebben az esetben távozom – szolt Victor, "egyik szemét még mindig a kutyán tartva. Úgy döntött, hogy holnap majd számol Ramirezzel. Feltétlenül megemlíti a dolgot Kivinek.
Ugyanazon az úton távozott, ahogy érkezett. A Kiméra kijáratánál megállt és odaszólította az őrt. – Mióta dolgozik egy Ramirez nevű fickó a biztonsági szolgálatnál? – kérdezte.
– Ramirez? – kérdezett vissza az őr. – Nincs nálunk semmiféle Ramirez.

13.

Hétfő reggel

A reggelinél a hangulat mindennek volt nevezhető, csak rózsásnak nem. Marsha zuhanyozás közben megfogadta magának, hogy úgy fog viselkedni, mintha minden a legnagyobb rendben lenne, de kiderült, hogy képtelen rá. Amikor Kivi tizenöt perc késéssel jött le reggelizni, Marsha rászólt, hogy jobb lenne, ha sietne, hiszen elkésik az iskolából. Tudta jól, hogy bosszantja a fiút, de nem állhatta meg.
– Most, hogy a titok már nem titok többé – szólt Kivi –, úgy gondolom, eléggé nevetséges, hogy iskolába járjak és megjátsszam, hogy érdeklődéssel elmerülök az ötödikes anyagban.
– Én viszont azt hittem, fontos neked, hogy megőrizd a látszatot – vágott vissza Marsha.
Kivi segélyt kérőén nézett az apjára. Victor azonban nyugodtan kortyolgatta a kávéját. Ki akart maradni a dologból.
– Hogy járok-e iskolába vagy sem, az pillanatnyilag semmit sem változtat a látszaton – vetette oda hűvösen Kivi.
– A törvények értelmében iskolaköteles vagy – jelentette ki Marsha.
– Vannak ennél magasabb rendű törvények is – vágott vissza Kivi.
Marsha nem akart magányosan kitartani az álláspontja mellett. – Én végül is elfogadom, amit apáddal együtt határoztok – mondta. Ezzel elindult dolgozni, meg sem várva Victor döntését.
– Bajunk lesz vele – jegyezte meg Kivi figyelmeztetően, amikor az anyja már elment.
– Kell neki még egy kis idő – mondta Victor. – Viszont neked ki kell találnod valami kompromisszumot az iskolát illetően.
– Nem tudom, miért. Semmivel sem segíti a munkámat. Sőt, Sokkal inkább csak lelassítja az egészet. Hát nem sokkal fontosabbak az eredményeim?
– De, fontosak – hagyta rá Victor –, de azért ez még nem minden. Na és most hogy akarsz a Kimérába menni? Vigyelek el kocsival?
– Nem, dehogy – felelte Kivi. – Biciklivel megyek majd. Nem baj, ha Philip a te kerékpároddal jön?
– Rendben – felelte Victor. – Akkor hát találkozunk a laborodban valamikor a délelőtt folyamán. Szükségem van a sejtbeültetési protein részletes adataira ahhoz, hogy a szabadalmaztatási eljárást a jogi osztály megindíthassa. Azonkívül szeretném látni a labor többi részét is, na meg az új helyszínt. – Nem említette meg a ma hajnali Ramirez-epizódot.
– Rendben – mondta Kivi. – Csak vigyázz, amikor átjössz. Nem szeretném, ha más látogatókat is kapnék.
Tizenöt perccel később Kivi már a Standhope Streeten gurult, fütyült a szél a füle mögött. Közvetlenül mögötte Philip Victor kerékpárján, mögöttük pedig Pedro jött a Ford Taunusával.
Kivi odaszólt Philipnek és Pedrónak, várják meg kint, ő pedig nyeregtáskáival a vállán belépett a bankba. Szerencsére Mr. Scott egy ügyféllel volt elfoglalva, így Kivi anélkül tudott egy nagyobb összegű pénzt betenni a széfjébe, hogy kiselőadásban részesült volna.
Victor útja a munkahelye felé nem volt ilyen felhőtlen. Hiába próbált meg másra gondolni, egyre csak Marsha szavai jártak a fejében. – “Ahhoz képest, hogy ez a ráknak olyan rendkívül ritka fajtája, mégis elég sok ember betegszik meg benne. Főleg olyanok, akik keresztezik Kivi útját." – Victor azon töprengett, mit erezne, ha Marshát is megtámadná ez a betegség. Vajon mire készül Kivi, hogy elhárítsa az újabb problémát?
Mégis, minden félelme ellenére Victort elárasztotta a lelkesedés hulláma, ha a sejtbeültetést segítő protein-kísérletekre gondolt. A szokásosnál közönyösebben látott neki a hétfőig felhalmozódott apró-cseprő adminisztratív munkáknak. Még örült is annak, hogy ilyen elfoglalt, legalább a gondolatai nem tudnak elkalandozni. Colleen is megjelent a szokásos üzenetek és elintézésre váró ügyek listájával. Victor hagyta, hogy gyorsan végigfusson rajtuk, anélkül, hogy ő maga nyomban döntött volna. Félig-meddig azt remélte ugyanis, hogy lesz közöttük valami olyan jeladásféle, amely zsarolásra utal az ISF-projektet illetően, ám semmi ilyesmi sem volt az anyagokban.
A leginkább kedvére való annak eldöntése volt, hogy kíván-e vádat emelni Sharon Carver ellen. Ezzel kapcsolatban megkérte Colleent: tájékoztassa az érdekelteket, hajlandó ejteni a vádat, amennyiben visszavonják a hátrányos megkülönböztetés vádját.
Végezetül Victor azt kérte Colleentől, egyeztessen egy időpontot Ronalddal, akivel így közvetlenül tárgyalhat az ISF-kutatás körüli gondokról. És ha semmi újat nem hoz felszínre ez a beszélgetés – márpedig nagyon remélte, hogy nem fog –, akkor Hurst következik majd. Hurst kell legyen a bűnös; legalábbis Victor ebben reménykedett. Mindennél jobban kívánta, hogy valami közvetlen bizonyíték birtokába jusson, amivel Marsha elé állhat és azt mondhatja neki: – Kivinek mindehhez semmi köze.

Marsha elviselhetetlennek találta a munkát. Bármennyire is akarta, nem tudta figyelmét a betegére koncentrálni, ami pedig nélkülözhetetlen a terápiához. Minden magyarázat nélkül váratlanul megkérte Jeant, hogy mondja le a hátralévő betegeket. Jean rosszallóan ugyan, de tudomásul vette.
Mihelyt Marsha végzett a már ott lévő betegekkel, kisurrant a hátsó ajtón és odament a kocsijához. A 495-ösről áthajtott a 93-as útra és elindult Boston felé. De nem állt meg Bostonban. A Neponset felé vezető délkeleti autósztrádán hajtott tovább, majd Mattapannak fordult.
Marsha maga mellé tette az ülésre a kihajtogatott útjelző cédulát és a Martinez Vállalat felkutatására indult. A környék nem volt éppen biztató. Jobbára düledező, favázas, háromemeletes épületek, itt-ott kiégett házak elüszkösödött vázai.
Kiderült hogy a Martinez Vállalat egy régi ablaktalan raktárépület. Marsha elszántan megállt a járdaszegély mellett és kiszállt a kocsiból. Semmiféle csengőt nem talált. Marsha kopogtatott, először félénken, majd mivel semmi választ sem kapott, egyre erőteljesebben. Még mindig semmi válasz, Marsha hátralépett, szemügyre vette az épület bejáratát, majd a homlokzatot. Összerezzent amikor észrevette, hogy egy sötét öltönyös, fehér nyakkendőt viselő férfi az épület bal sarkán állva őt figyeli. Szemmel látható derűvel az arcán az épületnek támaszkodott. Két ujja között cigarettát tartott Amikor látta, hogy Marsha is észrevette őt, spanyolul odaszólt neki.
– Nem tudok spanyolul – mondta Marsha.
– Mit akar? – kérdezte ekkor a férfi erős akcentussal.
– Orlando Martinezzel szeretnék beszélni.
A férfi először nem reagált. Aztán megszívta a cigarettáját, majd belehajította a csatornába. – Jöjjön velem – szólt és eltűnt az épület sarka mögött.
Marsha odament és rápillantott a szeméttel borított sikátorra. Habozott, s bár a jobbik esze egyre azt súgta neki, forduljon vissza és üljön be a kocsijába, ő mégiscsak a végére akart járni a dolognak. Követte a férfit. A sikátor közepe táján volt egy másik ajtó, amely tárva-nyitva állt.
Az épület belülről is pontosan olyan állapotban volt, mint kívülről; egyetlen különbséggel, hogy nedves, dohos szag járta át. Körben festetten cementfalak. Csupasz villanykörték lógtak a mennyezetre erősített kerámia foglalatokban. A barlangszerű helyiség túlsó végében egy íróasztal állt, körülötte egy csomó ütött-kopott dívány sorakozott. Körülbelül tíz férfi lézengett a helyiségben, mindegyiken ugyanolyan sötét öltöny, mint azon a férfin, aki bevezette Marshát. Egyedül az íróasztalnál ülő férfi viselt más öltözetet. Csipkés fehér inget, amelyet nem tűrt be, a nadrágjába.
– Mit akar? – kérdezte az íróasztalnál ülő férfi. Ő is spanyol akcentussal beszélt, de nem olyan feltűnően, mint a többiek.
– Orlando Martinezt keresem – mondta Marsha. Egyenesen az íróasztalhoz lépett.
– Miért? – kérdezte a férfi.
– Mert aggódom a fiam miatt – mondta Marsha. – Kivinek hívják és azt hallottam, hogy kapcsolatbán áll a Mattapanban lakó Orlando Martinezzel.
Marsha felfigyelt arra, hogy a díványokon elhelyezkedő férfiak között élénk beszélgetés indul meg. Rájuk nézett, majd visszafordult az íróasztalnál ülő férfihoz.
– Maga Orlando Martinez? – kérdezte Marsha.
– Még az is lehet – felelte a férfi.
Marsha alaposabban megnézte magának. Negyven körüli, sötét bőrű, sötét szemű és majdnem fekete hajú férfi volt. Mindenféle fajta arany ékszer díszítette és gyémánt kézelőgombot viselt. – Azt szeretném megtudni, milyen üzleti kapcsolatban áll a fiammal.
– Hölgyem, adnék én magának néhány jó tanácsot. Én a maga helyében most szépen hazamennék és élvezném az életet. Ne avatkozzon bele olyan dolgokba, amikhez nem ért. Ez csak bajt hozhat mindenkire. – Ezután felemelte a kezét, és odaintett az egyik férfinak: – Jósé, kísérd ki a hölgyet, még mielőtt valami bántódása esik.
José előrelépett és gyengéden az ajtó felé tolta Marshát. Az asszony továbbra is csak Orlandóra meredt és azon gondolkodott, hogy mit is mondhatna még. De a dolog reménytelennek látszott. Fejét elfordítva megakadt a szeme a díványon egy lefittyedt szemhéjú sötét alakon. Marsha azonnal felismerte. Kivi laborjában találkozott vele, amikor Victor odavitte.
Jósé szótlanul az ajtóig kísérte Marshát, kitessékelte, majd becsukta az orra előtt. Marsha csak állt a csukott ajtóra meredve és nem tudta eldönteni, hogy hálás legyen vagy dühös.
Visszament az utcára, beült a kocsijába, és elindult. A háztömb feléig jutott, amikor meglátott egy rendőrt. Marsha kihúzódott a járdaszigetre és letekerte az ablakot.
– Elnézést kérek – mondta és a raktárépületre mutatott – Van valami elképzelése arról, hogy mit csinálnak ott azok az emberek abban az épületben?
A rendőr ellépett a járdaszegélyről és lehajolt, hogy jobban lássa, merre is mutat Marsha. – Ja, ott? – kérdezte. Felegyenesedett. – Pontosan én sem tudom, de úgy hallottam, hogy egy csoport kolumbiai csinál valami bútorkereskedést.

Mihelyt tehette, Victor felhívta Chad Newhonse-t, a biztonsági és vagyonőri részleg vezetőjét. Victor Ramirezről kérdezősködött.
– Hogyne, nálunk van – mondta Chad. – Jó pár éve kapja már tőlünk a fizetését. Valami baj van vele?
– A szokásos módon vettük fel? – kérdezte Victor.
Chad elnevette magát. – Ugrat engem, dr. Frank? Hiszen maga vette fel Ramirezt is, meg az ipari kémelhárítás többi tagját is. Közvetlenül magának köteles beszámolni.
Victor letette a telefont. Beszélnie kell Kivivel Ramirezről.
Ahogy végzett az adminisztrációs munkákkal és értesült róla, hogy negyed tizenkettőkor van találkozója Ronalddal, Victor elindult Kivi laborja felé. Mielőtt azonban még odaért volna az óratorony épületéhez, belépett az egyik elhagyatott épület árnyékába, hogy meggyőződjön róla, senki sem figyeli. Csak azután sietett át az óratorony épületébe.
A csapóajtó az első kopogtatásra kinyílt. Victor lemászott. Néhány Kiméra-egyenruhát viselő őr üldögélt lent, kártyázással meg képeslapok olvasgatásával töltötték az időt. Kivi a kezét törölgetve éppen azon az ajtón lépett be a helyiségbe, amelyen legutóbb Victor szeretett volna bemenni.
– Itt jártál a laborban a múlt éjjel? – vonta kérdőre Kivi.
– Igen... – felelte Victor.
– Ez többé elő ne forduljon! –szakította félbe Kivi szigorúan. – Hacsak előzetesen nem engedélyezem. Megértetted? Egy kicsivel több tiszteletet kérnék a dolgaim iránt.
Victor csak bámult a fiára. Egy pillanatig szóhoz sem jutott, ő tervezte azt, hogy botrányt csap a tegnapi epizód miatt, erre most hirtelen neki kell védekeznie. – Sajnálom – mondta. – Nem akartam semmi rosszat. Csak kíváncsi voltam, hogy még milyen berendezéseid vannak.
– Kellő időben látni fogod őket – felelte Kivi valamivel enyhébb hangon. – Először is azt szeretném, ha megnéznéd az új labort.
– Remek – szólt Victor, megkönnyebbülve, hogy ilyen hamar megszabadulhat nyomasztó érzéseitől.
Beültek Victor kocsijába, elhagyták a Kimérát, és áthajtottak a Merrimack folyót átívelő hídon. Miközben Victor vezetett, előhozakodón Ramirezzel.
– Rátettem pár biztonsági embert a Kiméra bérfizetési listájára – mondta Kivi. – Amennyiben a kiadások nyugtalanítanak, jusson eszedbe, mekkora hasznot húz majd a Kiméra ebből a minimális befektetésből.
– Egyáltalán nem a bérük nyugtalanít – felelte Victor. Igazából az a könnyedség bosszantotta Victort, amivel Kivi mindent megtett, amit csak akart.
Kivi irányításával hamarosan eljutottak az egyik régi gyárépülethez a folyó túlsó oldalán, szemben a Kimérával. Kivi pattant ki elsőnek a kocsiból; nyomban meg akarta mutatni új birodalmát Victornak. Az épület közvetlenül a folyóparton állt. A túlpartról tisztán látszott az óratorony épülete. Ám az előző épülettel ellentétben az új labor minden tekintetben modern volt, beleértve még a dekorációját is. Három emelete olyan korszerűen volt berendezve, hogy ilyet Victor még életében nem látót. A földszinten helyezték el a kísérleti állatistállót, a műtőket, a hatalmas rozsdamentes fermentálókat és egy ciklotront radioaktív anyagok előállítására. Az első emeleten volt egy MMR vizsgáló és egy PET tomográf is, valamint egy teljes mikrobiológiai laboratórium. A második emeletet általános laboratóriumi helyiségek töltötték ki, mindazokkal a bonyolult berendezésekkel, amelyek a gén-manipulációhoz és – előállításhoz szükségesek. A harmadik emeletet a számítógépek, a könyvtár és az irodahelyiségek foglalták el.
– Na, mit szólsz hozzá? – kérdezte Kivi büszkén, amikor megálltak a harmadik emeleti előcsarnokban. Gyakran ki kellett térniük valakinek az útjából, hiszen még mindenfelé munkások dolgoztak, helyükre állították az újonnan érkezett berendezéseket elvégezték az utolsó simításokat a festő- és asztalosmunkán.
– Mint minden, amit eddig csináltál, ez is egyszerűen elképesztő – mondta Victor. – De hát ez egy vagyonba kerülhetett. Honnan volt neked erre pénzed?
– Az egyik mellékkutatásom az volt, hogy egy rekombináns DNS-technológiával piacképes terméket állítsak elő – felelte Kivi. – És természetesen sikerült.
– Mi az a termék? – kérdezte Victor kíváncsian.
Kivi elvigyorodott. – Kereskedelmi titok.
Kivi ezután odament az egyik csukott ajtóhoz, résnyire kinyitotta, benézett, majd visszafordult Victorhoz. – Még egy meglepetésem van a számodra. Szeretném, ha találkoznál valakivel.
Kivi kitárta az ajtót és intett Victornak, hogy lépjen be. Az íróasztal fölé hajló fiatalasszony fölegyenesedett. – Dr. Frank! Micsoda meglepetés!
Egy másodpercig Victornak elállt a szava. Olyasvalaki állt előtte, akiről nem gondolta, hogy valaha is találkozik még vele: Mary Millman, a béranya, aki Kivit kihordta.
Kivi segítette ki az apját a sokkos állapotból. – Szükségem volt egy jó titkárnőre – magyarázta –, így idehoztam magammal Detroitból. Be kell valljam, kíváncsi voltam arra az asszonyra, aki megszült.
Victor megrázta Mary feléje nyújtott kezét. – örülök, hogy újra találkoztunk – mondta kissé kábultan.
– Nemkülönben – vágta rá Mary.
– Nos – szólt Kivi nevetve –, most már tényleg vissza kell mennem a laborba.
Victor zavartan az órájára nézett. – Nekem is mennem kell már.

Csak időpocsékolás volt a Ronald Beekmannal töltött idő. Victor megkísérelt összecsapást kierőszakolni az ISF projekttel kapcsolatban, hogy kipuhatolja, Ronald tud-e egyáltalán valamit róla. Ronald azonban se igent, se nemet nem mondott, okosan ráérezve arra, hogy ez némi előnyhöz juttathatja. Amikor Victor emlékeztette arra, hogy a legutóbbi találkozásuk alkalmával Ronald azzal fenyegetődzött, hogy elbánik vele, és hogy pokollá teszi az életét, Ronald azzal ütötte el a dolgot, hogy az csak amolyan szólam volt. Victor úgy hagyta el Ronald irodáját, hogy semmivel nem tudott többet annál, mint amikor idejött.
A megbeszélés egyetlen előnyös fordulata az volt, hogy Ronald igen élénk érdeklődést mutatott a sejtbeültetési kísérletek iránt, így Victor megígérte neki, hogy hamarosan átad neki valami írásos anyagot.
Ronald irodájából egyenesen a magáé felé igyekezett. Meg akarta kérni Colleent, hogy hozzon össze egy találkozót Hursttel, bár nem sok kedve volt hozzá.
– Robert Grimes telefonált a laborból – mondta Colleen Victornak, mihelyt az belépett az irodába. – Azt mondta, hogy valami nagyon érdekes dolgot fedezett fel magának. Kéri, hogy azonnal hívja vissza.
Victor nehéz szívvel ül le az íróasztala mellé. Normális körülmények között a laboránsok vezetőjének egy ilyen üzenete várakozással töltötte volna el. Azt jelezhette volna, hogy áttörés történt valamelyik kísérletnél. Ez azonban most egészen más kell legyen. Arra a különlegesen munkára vonatkozhat, amivel megbízta Robertet, és Victor egyáltalán nem akart most "valami érdekes dolgot" hallani.
Erőt gyűjtve áttelefonált és várt, míg keresték Robertet. Miközben a kagylót tartotta, a saját kísérleteire gondolt és rájött, hogy azok már milyen kevéssé érdeklik. Hiszen Kivi végtére is majd minden problémát megoldott már. Megalázó volt számára, hogy tízéves fia ennyire megelőzte. Az egyetlen vigasz az a gondolat volt, hogy mi mindenre lehetnek képesek együtt. Ez valóban vérpezsdítő volt.
– Dr. Frank – szól Robert váratlanul a telefonba – felébresztve Victort az ábrándozásaiból. – Örülök hogy végre megtaláltam. Sikerült elég pontosan kielemeznem a DNS-töredék szekvenciáját a két tumorban és csak azt akarom tudni, szeretné-e ha folytatnám a munkát és a rekombináns technikával reprodukálnám a szekvenciát. Beletelik ugyan egy kis időbe, de ez az egyetlen módja annak, hogy pontosan megállapíthassuk, mit kódol.
– Van már valami elképzelése arról, hogy mit kódol? – kérdezte Victor elbizonytalanodva.
– Oh, igen – felelte Robert. – Kétségtelenül valamiféle különleges polipeptid növekedési factort.
– Szóval nem valamiféle retrovirus – jelentette ki Victor azzal a halvány reménysugárral, hogy esetleg mégiscsak egy fertőző retrovirus részecske terjesztette tovább a kórt.
– Nem, dehogy; biztos, hogy ez nem retrovirus – mondta Robert. – Sőt, ez valamiféle mesterségesen előállított génnek látszik. – Nevetve tette hozzá. – Én Kiméra génnek mondanám. Van a szekvencián belül egy olyan serkentő, amit magam is számtalanszor használtam már; az SV40 majomvírusok egyikéből való. Ám a gén többi része egyéb mikroorganizmusokból származik; vagy baktériumokból, vagy vírusokból.
Csönd lett.
– Ott van még, dr. Frank? – kérdezte Robert, aki azt hitte, – hogy szétkapcsolt a vonal.
– Biztos abban, amit mond? – kérdezte Victor remegő" hangon. A következtetések túlságosan is egyértelműek voltak.
– Teljesen – felelte Robert. – Én magam is meglepődtem. Ilyen dologról még csak nem is hallottam idáig. Az első gondolatom az volt, hogy ezek az emberek összeszedtek valamiféle DNS-vektort és az került bele a vérkeringésükbe. Ez annyira különösnek tetszett, hogy gondolkodóba ejtett. Az egyetlen lehetséges mechanizmus, amit elképzelhetőnek tartok, az az, hogy a vörösvértest burkok teltek meg ezzel a fertőző génnel. S mihelyt a májban lévő Kupffer-sejtek felvették ezeket, a fertőzött részecskék kódjai beépültek a genetikai információk közé. Az új gének így a proto-onkogéneket onkogénekké változtatták, és egy csapásra megkezdődött a rosszindulatú daganat kifejlődése. Ezzel a forgatókönyvvel már csak egyetlen gond van. Tudja, mi?
– Nem, micsoda?
– Csak egyetlen módja van annak, hogy vörösvértest membránburkok juthassanak bárki vérkeringésébe – folytatta Robert, tökéletesen megfeledkezve arról, hogy ez milyen hatással lehet Victorra. – Ha beinjekciózzák. Tudom, hogy...
Robert nem fejezhette be a mondatot. Victor lecsapta a kagylót.
A bizonyítékhalmaz immáron megcáfolhatatlan volt. Most mar nem lehetett tagadni: David és Janice azért haltak meg májszarkómában, mert idegen DNS épült be a kromoszómáikba. És akkor ott van még az a tanár is a Pendletonból, akiről Marsha beszélt. Mindannyian közeli kapcsolatban álltak Kivivel. Kivi pedig tudományos zseni, akinek egy ultramodern laboratórium áll a rendelkezésére.
Colleen dugta be a fejét. – Csak arra vártam, hogy letegye a telefont – mondta vidáman. – A felesége van itt. Beküldhetem?
Victor bólintott. Hirtelen rettenetesen fáradtnak érezte magát. Marsha belépett a szobába, és bevágta maga mögött az ajtót. A légörvény felkavarta az iratokat Victor íróasztalán. Egyenesen odament Victor íróasztalához, áthajolt a naptár fölött és a férje szemébe nézett.
– Tudom, hogy a legszívesebben semmit sem tennél – kezdte. – Azt is tudom, nem akarod Kivit elkedvetleníteni és azt is tudom, hogy izgatnak az eredményei, mégis szembe kell nézned az igazsággal; és tudnod kell, hogy Kivi megkerüli a törvényeket. Hadd meséljem el neked a legutóbbi felfedezésemet. Kivi kapcsolatban áll egy csoport kolumbiaival, akik állítólag bútorimportáló céget kívánnak nyitni Mattapanban. Találkoztam ezekkel a férfiakkal, és hadd mondjam meg neked, hogy egyáltalán nem bútorkereskedőknek látszottak.
Marsha hirtelen elhallgatott. Victor nem reagált. – Victor? – szólt rá Marsha kérdő hangsúllyal. A férfi-kábultan, kifejezéstelen szemekkel nézett.
– Marsha, ülj le – mondta Victor és fájdalmas, lassú elhatározással megrázta a fejét. Kezébe támasztott fejjel előrehajolt, könyökét az íróasztalra támasztotta. Ujjaival beletúrt a hajába, megdörzsölte a nyakát, majd felállt. Marsha leült, figyelmesen tanulmányozta a férjét. Pulzusa nevesebben kezdett verni.
– Éppen most tudtam meg valami ennél sokkal rosszabbat – kezdte Victor. – Pár nappal ezelőtt tumormintát szereztem David és Janice szöveteiből. Robert dolgozott rajtuk. Éppen most mondta el telefonon, hogy a rákot mesterségesen idézték elő náluk. Idegen, rákkeltő gént juttattak a vérkeringésükbe.
Marsha feljajdult, kétségbeesetten emelte a szája elé a kezét. Noha egyre inkább élt a gyanúperrel, a szörnyű bizonyság most mégis úgy érte, mint a jeges zuhany. Lesújtó volt, hogy a hírt Victor szájából kellett hallania, aki idáig foggal-körömmel tiltakozott Marsha félelmei és megérzései ellen. Marsha beharapta az alsó ajkát és egész testében reszketett a dühtől, az elkeseredéstől és a félelemtől. – Ezt csak Kivi tehette! – suttogta.
Victor tenyerével az íróasztalra csapott, amitől röpködni kezdtek az iratok. – Nem tudhatjuk biztosan! – kiabálta.
– Ezek az emberek mind közeli kapcsolatban álltak Kivivel – mondta Marsha, Victor saját gondolatait visszhangozva. – És útjában álltak neki.
Victor fájdalmas beletörődéssel rázta meg a fejét Mennyi ebből az ő bűne és mennyi Kivié? Hiszen ő maga volt az, aki létrehozta a fiú zsenialitását. De vajon elgondolkodott-e egy pillanatig is azon, hogy ez mivel jár? Ha David, Janice és az a tanár Kivi kezétől halt meg, hogy lehet ezzel a tudattal tovább élni?
Marsha bizonytalanul fogott bele, meggyőződése azonban erőt adott neki. – Azt hiszem, pontosan meg kell tudnunk, mit csinál Kivi a labor többi helyiségeiben.
Victor bénán lelógatta a karjait maga mellett és kibámult az ablakon. Az óratornyot nézte, ahol Kivi – jól tudta – most is lázasan dolgozik. Visszafordult Marshához és azt mondta: – Menjünk és derítsük ki.

14.

Hétfő délután

Marshának szaladnia kellett, hogy lépést tudjon tartani a folyó felé iramodó Victorral. Nemsokára maguk mögött hagyták az épületegyüttes újjáalakított részét. Ragyogó napvilágnál az elárvult épületek sem látszottak most olyan fenyegetőnek.
Az épületbe érve Victor egyenesen a csapóajtóhoz ment, lehajolt és hangosan kopogtatott néhányszor a padlón.
Egy-két másodperc múlva felnyílt a csapóajtó. Egy Kiméra-egyenruhás őr körültekintően szemügyre vette Victort és Marshát, majd intett, hogy jöjjenek le.
Victor indult el elsőnek. Mire Marsha is leért a legalsó lépcsőfokra, Victor már megkerülte a lapátkereket és elindult a félelmetes fémajtó felé, amely elzárta Kivi laborjának számára eddig még fel nem fedezett részét. Marsha számára maga az egész labor pontosan ugyanolyan félelmetes volt, mint amikor először járt itt. Tisztában volt azzal, hogy a tudományos kutatás gyümölcsei egyaránt tehetnek jó vagy rossz szolgálatot, ámde ez a kísérteties alagsori helyiség valahogy azt sugallta Marshának, hogy itt a kutatások sötét hatalmakat szolgálnak.
– Hé – kiáltott az egyik őr, amikor azt látta, hogy Victor a tiltott ajtó felé igyekszik. Felugrott, átlós irányban átszaladt a helyiségen és megragadta Victor karját. Durván megpördítette. – Ide senki sem léphet be – mordult rá Victorra erős spanyolos akcentussal.
Marsha legnagyobb meglepetésére Victor rátapasztotta a kezét a férfi arcára ás hátrább lökte. A mozdulat a meglepetés erejével hatott, a férfi féltérdre esett, de sikerült belekapaszkodnia Victor zakójának az ujjába. Victor egy határozott mozdulattal kitépte magát a szorításból és odalépett az ajtóhoz.
Ekkor az őr előrántott egy kést a csizmája szárából és kipattintotta a pengét. A fény megcsillant a penge élén.
– Victor! – sikoltott fel Marsha. A sikoltásra Victor visszafordult. Az őr megindult felé, a kést úgy tartotta maga előtt, mint egy miniatűr tőrt. Victor elhárította a szúrást, azonban a férfinak sikerült megragadnia Victor karját. A kés fenyegetően felemelkedett.
– Elég legyen! – kiáltotta Kivi, aki éppen ekkor rontott ki azon az ajtón, amely felé Victor igyekezett. A két másik őr, aki vele együtt bent volt a helyiségben, most a két ellenfél közé vetette magát, az egyik Victort tartotta vissza, a másik pedig a késsel hadonászó őrt.
– Eresszétek el az apámat! – parancsolta Kivi.
– A hátsó laborba akart bejutni! – kiabálta a késes őr.
– Eresszétek! – mondta Kivi még szigorúbban, mint az előbb,
Victort egy lökéssel szabadon eresztették. Megtántorodott, miközben igyekezett megtartani az egyensúlyát, így még közelebb jutott az ajtóhoz. Kivi előrenyújtotta a karját és megállította az apját, amikor az már éppen be akart lépni az ajtón.
– Biztos, hogy készen állsz arra, amit itt látni fogsz? – kérdezte Kivi.
– Mindent látni akarok! – mondta határozottan Victor.
– Emlékszel még a tudás fájára?
– Ha kiűzetés lesz is az osztályrészem – tartott ki Victor –, akkor sem tudsz róla lebeszélni.
Kivi visszahúzta a karját. – Hát tessék – bár lehet, hogy nem értékeled majd a következményeket.
Victor Marshára pillantott, aki bólintott, hogy menjen. Visszafordult az ajtó felé és kinyitotta. Halovány kék fény szűrődött ki. Victor átlépte a küszöböt, Marsha a nyomában. Kivi is belépett és betette maguk mögött az ajtót.
A helyiség körülbelül 15 méter hosszú és meglehetősen keskeny volt. Egy durván megmunkált hosszú fapadon négy darab, egyenként 227 literes üvegtartály állt. Oldalaikat szilikonnal illesztették össze. Mindegyiküket baljóslatú kékes fényt kibocsátó fűtőlámpák világították meg, sugaruk megtört a tartályokban lévő folyadékban
Marsha tátott szájjal megmerevedett az iszonyattól, amikor rájött, hogy mi van a tartályokban. Mindegyikükben, átlátszó hártyákban összesen – négy, körülbelül nyolc hónapos embrió úszkált, lebegett mesterséges üvegméhben. Tágra nyitott kék szemükkel Marshát figyelték, ahogy elhaladt mellettük a folyosón. Integettek, mosolyogtak; volt, amelyik még ásítozott is.
Kivi félvállról, mégis valamiféle arrogáns büszkeséggel telten belekezdett a rendszer hozzávetőleges magyarázatába. A tartályokon belül mindegyik placentát plexiüveg-rácsokkal egy hártyaburokhoz erősítették, amelyet aztán rákötöttek egyfajta szívtüdő gépre. Mindegyik géphez saját számítógép csatlakozott, amelyet elláttak fehérjeszintetizátorral is. A folyadékfelszínt mindegyik tartályban műanyag labdákkal borították, hogy csökkentsék a párolgást.
Se Marsha, se Victor nem tudott szóhoz jutni, annyira elképesztette őket a fejlődő magzatok látványa. Hiába próbálták felkészíteni magukat a legváratlanabb dolgokra is, a sokk teljésen mcgdermesztette őket.
– Gondolom, kíváncsiak vagytok arra, hogy mire jó ez az egész? – mondta Kivi, és odalépett az egyik tartályhoz, majd ellenőrizte a leolvasó műszerek egyikét. Ráütött az öklével, mire egy elakadt műszermutató beugrott a zöld normál zónába. – A sejtbeültetési kutatásaim kezdeti szakaszában szövetkultúrákból anyaméhmodelleket készítettem. A sejtbeültetési problémák megoldása azt a kérdést is felvetette, hogy szükség van-e egyáltalán az anyaméhre?
– Mennyi idősek ezek a magzatok? – kérdezte Marsha.
– Nyolc és fél hónaposak – felelte Kivi, igazolva Marsha becslését. – Én a szokásos kilenc hónapnál sokkal hosszabbra nyújtom el a magzatfejlődési időtartamot. Minél tovább tartom őket a tartályaikban, annál könnyebb lesz felnevelni őket.
– És honnan vetted a zigótákat? – kérdezte Victor, bár már előre tudta a választ.
– Örömmel közölhetem, hogy ők a kisöcséim és a kishúgaim. – Marsha hitetlenkedő arccal a tartályokban úszkáló magzatokról Kivire pillantott.
Kivi elnevette magát az anyja arckifejezésén. – Ugyan, ez nem lehet ekkora meglepetés. A zigótákat a hűtőből vettem ki apa laborjában. Semmi értelme sem lett volna hagyni, hogy elpocsékolódjanak, vagy hogy apa beültesse azokat valakikbe.
– Öt darab volt belőlük – mondta Victor. – Hol van az ötödik?
– Jó memóriád van – jegyezte meg Kivi. – Sajnos az ötödiket el kellett pocsékolnom a sejtbeültetési kísérletek egyik korai szakaszában. Négy azonban bőven elegendő a statisztikai kivetítésekhez, legalábbis az első szakaszban.
Marsha visszanézett a fejlődő magzatokra. De hiszen ezek a saját gyerekei!
– Nem kell ezen túlzottan meglepődni – mondta Kivi. – Hiszen tudtad, hogy ez a technológia már elindult a maga útján. Én csak felgyorsítottam egy kicsit.
Victor odalépett az egyik éppen működésbe lépő komputerhez, amelyik egy féloldalnyi adathalmazt kezdett magából ontani. Mihelyt végzett a nyomtatással, bekapcsolt a fehérjeszintetizátor és elkezdett fehérjéket gyártani.
– A rendszer azonnal érzékeli, ha bármiféle növekedési faktorra szükség van – magyarázta Kivi.
Victor a kinyomtatott anyagra pillantott. A magzat életműködési adatait, a kémiai összetételeket és a vérsejtszámot tartalmazta. Egészen lenyűgözte a berendezés érzékenysége. Victor tudta, hogy Kivinek mesterségesen meg kell kétszereznie azoknak az erőknek a fantasztikusan bonyolult összjátékát, amelyek ahhoz kellenek, hogy a megtermékenyített petesejtből kifejlett organizmus váljék. Ez a teljesítmény mennyiségi ugrást jelentett a biotechnológiában. Egy radikálisan új és sikeres sejtbeültetési technológia egy dolog, ez azonban itt valami egészen más. Victor beleborzongott, amikor belegondolt abba, milyen ördögi következménye lehet annak, amit saját teremtménye teremtett.
Marsha bátortalanul odalépett az egyik tartályhoz, amelyben közelebbről is szemügyre vett egy kisfiút. A magzat úgy nézett vissza rá, mintha szüksége lett volna Marshára; apró tenyerét az üveg falához nyomta. Marsha is odatartotta a sajátját és rátette a pici kezére; a két kezet csak az üveg lapja választotta el egymástól. Ekkor azonban rémülten kapta vissza a kezét. – A fejük! – kiáltotta.
Victor mellé lépett és lehajolt a magzathoz. – Mi van a fejükkel?
– Nézd a szemöldöküket! – A fejek csapott formájúak voltak, a homlok mindegyikről hiányzott.
– Mutánsok – magyarázta félvállról Kivi. – Leválasztottam a Victor által hozzáadott szegmenseket, majd elpusztítottam a normál ISF-et néhány helyen. Az volt a célom, hogy olyan intelligenciaszintet hozzak létre, mint amivel Philip rendelkezik. Philip sokkal többet segített nekem egész munkára során, mint bárki más.
Marsha megborzongott, s hogy Kivi nem láthatta, megragadta Victor kezét. Victor ügyet sem vetett rá, hanem a helyiség végében álló szoba ajtaja felé mutatott. – És mi van amögött az ajtó mögött?
– Nem láttál még eleget? – kérdezte Kivi.
– Mindent látnom kell! – felelte Victor. Otthagyta Marshát és végigsétált a helyiségen. Marsha a csöppnyi előreugró szemöldökű és lapos fejű kisfiúra bámult. Úgy tetszett, mintha az emberi evolúció ötszázezer évet visszalépett volna. Hogy volt képes Kivi arra, hogy-a saját kisöccseit és kishúgait – merthogy nyilvánvalóan azok voltak – szándékosan retardálttá tegye? Elborzadt Kivi machiavellisztikus gondolkodásmódjától.
Marsha elvonszolta magát a magzattartályoktól és Victor nyomába szegődött. Tényleg jöhet még ennél rosszabb is, mint amit most itt látott?
A következő helyiségben hatalmas rozsdamentes konténerek sorakoztak. Hatalmas katlanoknak tűntek, olyanoknak, mint amilyeneket Marsha fiatalkorában egy sörfőzdében látott. Csak ebben a helyiségben sokkal melegebb és párásabb volt a levegő. Jó pár mezítelen felsőtestű férfi tevékenykedett az egyik erjesztőkád körül, a hozzávalókat adagolták éppen. Abbahagyták a munkát és Victorra meg Marshára pillantottak.
– Mik ezek a tartályok? – kérdezte Marsha.
Victor válaszolt: – Fermentálók, mikroorganizmusok, például a baktériumok vagy az élesztők előállítására szolgálnak. – Maid megkérdezte Kivitől.
– Mit állítotok elő bennük?
– E. colibaktériumokat – felelte Kivi. – A rekombináns DNS-technológia igáslovát.
– És ők mit termelnek? – kérdezte Victor.
– Inkább nem mondanám meg – felelte Kivi.
– Nem gondolod, hogy a magzatrészleg már önmagában is elég volt egy napra?
– Mindenről tudni akarok – mondta Victor. – Minden kártyát kiterítve akarok látni az asztalon.
– Itt pénzt gyártunk – jelentette ki Kivi mosolyogva.
– Ma valahogy nincs kedvem a rejtvényekhez – jegyezte meg Victor.
Kivi felsóhajtott. – Az új labor létrehozásához rövid időn belül nagyobb tőkebefektetésre volt szükségem. Egy részvénytársaság létrehozása számomra nyilvánvalóan nem jöhetett szóba, így tehát hozattam néhány kokacserjét Dél-Amerikából és kivontam belőle a megfelelő géneket. Majd ezeket beültettem az E. colibaktérium géntörzsébe, aztán egy tetracycline rezisztens plazmid felhasználásával az egészet visszahelyeztem a baktériumba. Az eredmény csodálatos. Még az E. colibaktériumok is imádják.
– Mit mond? – kérdezte Marsha Victortól.
– Azt mondja, hogy ezekben a fermentálókban kokaint készítenek – felelte Victor.
– Ez már megmagyarázza a Martinez Vállalatot – jegyezte meg Marsha elakadó lélegzettel.
– Ez a gyártósor tisztán ideiglenes jellegű – magyarázta Kivi. – Mindazonáltal hatásos módja az azonnali tőkefelhalmozásnak. Az új labor hamarosan önellátó lesz, s akkor már nem lesz szükség a csempészetre. Igaz, most a Martinez Vállalat is ideiglenes partner. Ami azt illeti, most még pillanatok alatt ki tudunk állítani egy kisebbfajta hadsereget. A dolgok jelenlegi állása szerint legtöbbjük a Kiméra bérlistáján szerepel.
Victor végigsétált a fermentálók során. Megcsodálta a berendezések kifinomultságát, így első pillantásra is meg tudta állapítani, hogy sokkal magasabb színvonalúak azoknál, amelyekkel a Kiméra pillanatnyilag dolgozik. Victor egy mély sóhajtással ellépett a berendezésektől és csatlakozott Marshához és Kivihez.
– Na, most már mindent láttál – jelentette ki Kivi. – És most, hogy így történt, le kell ülnünk egy komolyabb megbeszélésre.
Kivi sarkon fordult és elindult a labor központi helyisége felé Victorral és Marshával a nyomában. Ahogy újra keresztülmentek a magzatnevelő részlegen, a magzatok ismét az üvegfalakhoz úsztak. Mintha csak emberi társaságra vágytak volna. Ha Kivi észre is vette, ennek semmi jelét nem adta.
Kivi szótlanul vezette végig őket a központi helyiségen, egyenesen a pihenőrészbe. Victor csak most vette észre, hogy még itt is van olyan terület, amit eddig még nem látott. Egy kisebb szoba is nyílt a nagyobból, s a dekorációból és a folyóiratokból Victor arra-következtetett, ez lehet az a helyiség, amelyikben Kivi dolgozik. Volt benne egy ágy, egy kártyaasztal összehajtható székekkel, egy nagy könyvszekrény, tele folyóiratokkal és egy fotel. Kivi a kártyaasztal felé intett és leült.
Victor és Marsha is elhelyezkedtek az asztalnál. Kivi könyökét az asztalra támasztotta, kezét összezárta. Victorról Marshára pillantott, vesékbe látó kék szeme mint a zefír szikrázott. – Tudnom kell, hogy mi a tervetek mindezek után. Én tisztességes voltam veletek szemben, most nektek is őszintének kell lennetek hozzám.
Victor és Marsha összenéztek. Minthogy Victor nem szólalt meg, Marsha tette fel a kérdést: – Tudnom kell az igazat Davidról, Janice-ről és Mr. Cavendishről.
– E pillanatban nem érdekelnek az ilyen perifériális ügyek – jelentette ki Kivi. – Engem most sokkal inkább az érdekel, hogy megvitassuk a kutatásaim jelentőségét. Remélem, értékelni tudjátok a kísérletek nagyszabású voltát. Ezek jelentősége messze túlszárnyal minden más ügyet, amely amúgy figyelemre méltó lehetne.
– Nekem tudnom kell, mi történt ezekkel az emberekkel, mielőtt megítélném a helyzetet – szólt Marsha nyugodtan.
Kivi Victorra pillantott. – Neked is ez a véleményed?
Victor lassan bólintott.
– Ettől féltem – mormogta Kivi. Szigorúan végigmérte őket, mintha csak ő lenne mindkettejük szülője, ők pedig a tévúton járó gyermekek. Végül megszólalt. – Jól van, felelek a kérdésre. Mindent elmondok nektek, amire csak kíváncsiak vagytok. Az említett három ember le akart leplezni engem.
Akkoriban ez tönkretehette volna a munkámat. Megkíséreltem távol tartani őket; nem akartam, hogy többet is megtudjanak a laboromról meg a kísérleteimről, ám ezek az emberek kitartóak voltak. Így aztán a természet gondjaira bíztam őket.
– Ez mit akar jelenteni? – kérdezte Victor.
– A mesterséges anyaméh létrehozásáért folytatott kísérleteim során a növekedésfaktort kutatva felfedeztem bizonyos olyan fehérjéket is, amelyek erőteljes proto-onkogén serkentőknek bizonyultak. Vörösvértest burkokba rejtettem őket, s azután hagytam, hogy a természet elvégezze a többit.
– Vagyis beinjekcióztad? – mondta Victor.
– Hát persze, hogy beinjekcióztam! – vetette oda dühösen Kivi. – Az ilyesmit szájon át nem lehet bevenni.
Marsha megpróbálta megőrizni a nyugalmát. – Egyszóval azt akarod mondani nekem, hogy megölted az öcsédet. És még csak nem is ereztél semmit?!
– Én csak közvetítő voltam. David rákban halt meg. Én könyörögtem neki, hogy hagyjon békén. Ehelyett folyton a nyomomba szegődött, azt hitte, hogy legyőzhet. Hajtotta a féltékenysége.
– És mi történt a másik két gyerekkel? – kérdezte Marsha.
– Nem beszélhetnénk ennél fontosabb kérdésekről? – kérdezte Kivi, miközben öklével verte az asztalt.
– Azt kérdezted tőlünk, hogy mihez akarunk kezdeni mindezzel – folytatta Marsha. – Ehhez legelőször is minden tényt ismernünk kell. Szóval, hogy volt azokkal a gyerekekkel?
Kivi az ujjaival dobolt a kártyaasztal lapján. A türelme a vége felé járt. – Azok már kezdtek túl okosak lenni. Kezdték felismerni a saját erejüket és lehetőségeiket. Nem volt szükségem versenytársakra. Az óvodai tejbe belekevert kevéske Cephaloclor elintézte a dolgot. Meggyőződésem, hogy a legtöbb gyereknek jót tett.
– És mit éreztél, amikor azok ketten meghaltak? – kérdezte Marsha.
– Megkönnyebbülést – felelte Kivi.
– Semmi szánalmat vagy fájdalmat? – makacskódot t Marsha.
– Ez itt nem terápiás foglalkozás, anya – förmedt rá Kivi. – Itt most nem az érzelmi életem a téma. Most már ismeritek az úgynevezett sötét titkokat is. Most már rajtatok a sor, hogy szint valljatok. Ismernem kell a szándékotokat.
Marsha Victorra pillantott, azt remélve, hogy megbélyegzi majd Kivi ördögi gonosztetteit, Victor azonban csak bambán meredt a gyerekre; ahhoz is kábult volt, hogy megszólaljon.
Marsha úgy vélte, a hallgatása azt jelenti, hogy mindezt tudomásul veszi, sőt, talán még jóvá is hagyja. Victort annyira magával ragadták volna Kivi tudományos eredményei, hogy képes elhessegetni magától öt gyilkosságot? Még a saját kisfiuk meggyilkolását is? Hát ő bizony nem nyeli le egy hang nélkül. Victor pedig menjen a pokolba!
– Szóval? – Kivi hangja követelő volt.
Marsha szembefordult vele. Kivi rezzenetlen szemekkel, nyugodt várakozással tekintett Marshára. A kristálytiszta kék szemek, amelyek születése pillanatától fogva olyan feltűnőek voltak és az angyali szőke fürtök látványa könnyekre fakasztotta Marshát. De hiszen Kivi is az ő gyereke, vagy nem? És ha elkövette is ezeket a rémtetteket, az egyedül csak az ő hibája volt? Végtére is Kivi nem más, mint a tudomány szörnyszülöttje. Hiszen miközben Victor mindent elkövetett annak érdekében, hogy ragyogó értelmet adhasson neki, a lelkiismeret adománya nem került a mérleg serpenyőjébe. Ha tehát Kivi bűnös, akkor Victor éppen annyira bűnös, mint ő. Marshát hirtelen elöntötte a szánalom a fiú iránt. – Kivi – kezdte –, nem hiszem, hogy Victor számolt az ISF-kísérleteinek valamennyi következményeivel...
Kivi azonban közbevágott. – Épp ellenkezőleg – válaszolta. – Victor pontosan tudta, hogy mit akar elérni. Hát most nézzen rám és arra, amit elértem; láthatja és tapasztalhatja, hogy végül is sikerrel járt. Pontosan olyan vagyok, amilyennek remélt és amilyennek teremteni akart; pontosan olyan, vagyok, amilyen őmaga is lenni szeretne. Olyan vagyok, amilyen a tudomány lehet. Én vagyok a jövő. – Kivi elmosolyodott. – Jobb, ha megszoktok engem.
– Lehet, hogy olyan vagy, amilyennek Victor tudományos szempontból látni szeretett volna – folytatta Marsha elszántan. – Azt azonban mégsem hiszem, hogy Etet is előre látta volna, milyen személyiséget fog teremteni. Kivi, én azt próbálom neked elmagyarázni, ha elkövetted is ezeket a gyilkosságokat, ha kokain előállításával foglalkozol is... és nem látod e tettek erkölcsi korlátait, hát akkor ez nemcsak egyedül a te hibád.
– Anya – szólt Kivi dühösen –, te mindig mellékvágányokon jársz. Érzések, szimptómák, személyiség. Én a szemed elé tárom minden idők legnagyobb biológiai felfedezését, te pedig minden bizonnyal egy újabb Rorschach-tesztet szeretnél velem elvégeztetni. Hát ez abszurdum!
– A tudomány nem mindenek felett való! – jelentette ki Marsha. – Az erkölcs a korlátja. Nem vagy képes ezt megérteni?
– Pontosan itt tévedsz – mondott ellent Kivi. – És Victor is fényesen bizonyította, hogy a tudományt előbbre valónak tekinti a moralitásnál; egyszerűen azzal, hogy létrehozott engem. A konvencionális morálnak engedelmeskedve nem végezhette volna el az ISF-kísérletsorozatot, de mégis elvégezte. Hős lett belőle.
– Victor csak meggondolatlan gőgből követte el mindazt, amivel téged létrehozott. Egy pillanatig sem gondolta végig a lehetséges végeredményt; annyira megszállottjává vált egyedüli céljának és szándékának. A tudomány fékevesztetté válik, ha átlépi az erkölcs és a következmények szabta korlátokat.
Kivi bosszúsan csettintett a nyelvével. Majd Marshára fordította fürkésző kék szemét. – Az erkölcs nem korlátozhatja a tudományt, mert az erkölcs relatív, s mint ilyen, változó. A tudomány viszont nem. A moralitás az emberre és a társadalomra épül, amely az idő folyamán állandóan változik, kultúráról kultúrára más. Ami az egyiknek tabu, az a másiknak szent. Az ilyen szeszélyek itt tűrhetetlenek. Ebben a világban az egyetlen állandó dolog a természet törvénye, ez irányítja az egész világegyetemet. Az értelem a végső döntőbíró, nem pedig az ilyen morális szeszélyek.
– Kivi, ez nem a te hibád – mondta Marsha gyöngéden, szomorúan megrázva a fejét. Nem lehet Kivit érvekkel meggyőzni. – A te felsőbbrendű intelligenciád elszigetelt téged, és olyan lénnyé tett, akiből hiányoznak az alapvető emberi értékek, a szánalom, az együttérzés, sőt, még a szeretet is. Úgy érzed, hogy téged nem korlátozhat semmi. Pedig igen. Benned nem fejlődött ki lelkiismeret. De persze ezt nem érzékeled. Olyan ez, mintha a szín fogalmát akarnánk elmagyarázni valakinek, aki vaknak született.
Kivi undorodva ugrott fel a székről. – Bármennyire tisztellek is – mondta –, nekem nincs időm erre az alakoskodásra. Vissza kell mennem dolgozni. Halljam a szándékaitokat.
– Apádnak meg nekem előbb még beszélnünk kell egymással – mondta Marsha és kerülte Kivi tekintetét.
– Parancsoljatok, beszéljetek – egyezett bele Kivi, keskeny csípőjére téve a kezét.
– Gyerek jelenléte nélkül kívánunk beszélni! – jelentette ki Marsha. Kivi türelmetlenül biggyesztett. Lélegzete felgyorsult, szeme szikrákat szórt. Majd sarkon fordult és elhagyta a szobát. Bevágódott az ajtó, kattant a zár. Kivi bezárta őket.
Marsha Victorra emelte a tekintetét. Victor tehetetlen kétségbeeséssel rázta meg a fejét.
– Van valami kérdésed az elhangzottakkal kapcsolatban? – kérdezte Marsha.
Victor bizonytalanul rázta meg a fejét.
– Jól van – mondta Marsha. – És most, mi a szándékod?
Victor újra csak a fejét rázta. – Sose gondoltam volna, hogy ez lesz a vége. – A feleségére nézett.
– Marsha, hinned kell nekem. Ha tudtam volna...
– Elcsuklott a hangja. Szüksége volt Marsha segítségére, megértésére. Azonban még ő maga sem volt képes felfogni vétke teljes súlyát. El nem tudta képzelni, mi lesz vele, ha egyszer túljutnak mindezen. Mit várhat akkor Marshától?
Victor a kezébe temette az arcát.
Marsha megérintette a vállát. Bármilyen rettenetes helyzetben voltak is, most úgy érezte, Victor észhez tért. – El kell döntenünk, hogy mit csinálunk – mondta Marsha gyöngéden.
Victor felemelkedett a székből, hirtelen bátorságot merített magának. – Én vagyok a felelős mindenért. Tökéletesen igazad volt Kivivel kapcsolatban. Nem lenne ilyen, ha én nem avatkozom be a tudományos kontárkodásommal. – Újra a feleségéhez fordult. – Legelőször is ki kell innen jutnunk.
Marsha szigorúan ránézett. – Azt gondolod. Kivi hagyja, hogy csak úgy kisétáljunk innen? Legyen eszed! Emlékezz csak arra, hogyan intézte el az útjában állókat eddig is. Davidet, Janice-t, azt a szerencsétlen tanárt, a gyerekeket és most itt vannak az ő zavart okozó szülei.
– Gondolod, hogy itt akar tartani minket? – kérdezte Victor.
– Fogalmam ,sincs róla, hogy mi a szándéka. Mindössze arra gondolok, nem lesz túl egyszerű kijutnunk innen. Azért mégis kell, hogy valami érzés legyen benne. Ha ez nem így lenne, nem bajlódott volna azzal, hogy elmagyarázza a dolgokat, és nem érdekelné sem a véleményünk, sem a szándékaink. Az viszont biztos, hogy innen ki nem enged minket addig, amíg meg nem győződik arról, hogy semmiféle akadályt nem jelenthetünk neki.
Egy pillanatig mindketten hallgattak. Majd Marsha szólalt meg újra. – Talán valamiféle kompromisszumot kellene kötnünk vele. Próbáljuk meg rávenni, hogy legalább egyikünket engedje el.
– Vagyis egyikünk túsz lesz? Marsha bólintott.
– Ha beleegyezik, akkor azt hiszem, neked kéne elmenned – ajánlotta Victor.
– Nem – mondta Marsha a fejét rázva. – Ha már idáig jutunk, akkor te mész. Neked kell kitalálnod, hogyan lehet őt megállítani.
– Én pedig úgy gondolom, hogy neked kell elmenned – jelentette ki Victor. – Ebben a helyzetben én jobban tudok bánni Kivivel, mint te.
– Én azt hiszem, Kivivel most már senki sem tud bánni – jegyezte meg Marsha. – Ő a saját világában él, ahol nincsenek gátlások és nincs lelkiismeret sem. Meggyőződésem, hogy addig nem fog bántani, amíg nem győződik meg arról, hogy ártani akarok neki. Benned jobban bízik, mint bennem. S ilyen értelemben te könnyebben elbánhatsz vele, mint én. A te jóváhagyásodra áhítozik. Azt szeretné, hogy büszke légy rá. Ebből a szempontból pontosan úgy viselkedik, mint bármelyik gyerek.
– De hát mit csináljak? – kérdezte Victor, fel s alá járkálva. – Nem vagyok biztos benne, hogy a rendőrség túl nagy segítség lenne. Talán az lenne a legjobb, ha a kábítószeres csoporthoz fordulnék. Hiszen végül is a drogüzlet a legsebezhetőbb pontja.
Marsha csak bólintani tudott. Könnyek szöktek a szemébe. Nehezére esett elfogadni, hogy idáig jutottak. Még mindig nehéz volt másképp gondolnia Kivire, mint a kisfiára. De ez már nem lehetett kérdés többé: a genetikai manipuláció következtében a gyerek szörnyeteggé vált. Már nincs rá mód, hogy megfékezzék.
– Nem vitethetjük be egy pszichiátriai klinikára? – kérdezte Victor.
– Elmebetegségre utaló viselkedés hiányában, márpedig ilyet nem produkált, avagy elmezavarban elkövetett gyilkosság ténye nélkül elég nehéz ilyen intézménybe juttatni. Azt is kétlem, hogy egyáltalán megvádolhatjuk-e ilyesmivel. Biztos vagyok benne; elég óvatos volt ahhoz, hogy semmiféle nyomot ne hagyjon maga után, különösen, hogy ilyen magas technológiai szinten követte el a bűncselekményeit. Személyiségzavarban szenved, de nem őrült. Ennél sokkal jobb megoldást kell kieszelned. Bárcsak meg tudnám mondani, hogy mit.
– Majd csak kitalálok valamit – biztatta magát Victor. Kisimította a kabátját és az ujjaival beletúrt a hajába, mintha fésülködne. Mély lélegzetet vett és megpróbálta kinyitni az ajtót. Zárva volt. Az öklével négyszer megdöngette.
Némi késedelem után felpattant a zár és az ajtó szélesre tárult, Kivi jelent meg az ajtóban, a háttérben néhány dél-amerikaival
– Készen állok a beszélgetésre – mondta Victor.
Kivi Victorról Marshára pillantott. Az asszony félrefordította a fejét, hogy né kelljen látnia fia dermesztő pillantását.
– Négyszemközt – tette hozzá Victor.
Kivi bólintott és oldalra lépett, ezalatt Victor átment a pihenőbe. Victor megindult a labor központi helyisége felé, amikor meghallotta, hogy Kivi rázárja Marshára az ajtót. Nem volt semmi kétsége afelől, hogy ő és Marsha a saját fiuk foglyai.
– Nagyon el van keseredve David elpusztítása miatt – kezdte Victor. – Ez megbocsáthatatlan.
– Nem volt más választásom – felelte Kivi.
– Egy anyának nehéz dolog ezt tudomásul vennie – jelentette ki Victor. Kivinek a szeme se rebbent.
– Tudtam, hogy egy szót sem kellett volna szólnunk Marshának a laborról – mondta Kivi. – Ő nem becsüli annyira a tudományt, mint mi ketten.
– Ebben látod, igazad van – helyeselt Victor.
– A mesterséges anyaméhek is elborzasztották. Én magam is megdöbbentem. De tudom, hogy tudományos szempontból micsoda előrehaladást jelentenek. Elképesztő hatást gyakorolnak majd a tudományos körökre. És a kereskedelmi lehetőségek is beláthatatlanok.
– Én is számítok a gazdasági haszonra, mégpedig azért, hogy megszabadulhassak a kokain-kapcsolattól – mondta Kivi.
– Jó ötlet. Ezzel a drogüzlettel súlyosan kockáztatod a munkádat.
– Ezt már magam is végiggondoltam korábban – felelte Kivi. – Jó pár tervet kidolgoztam arra az – esetre, ha baj lenne.
– Efelől nincsenek kétségeim.
Kivi porcelán szemeivel hidegen nézte Victort.
– Úgy gondolom, jobb, ha színt vallasz arról, mi a szándékod.
– Elsődleges célom az, hogy Marshát a gondjaimba vegyem – felelte Victor. Azt hiszem, nem lesz vele semmi baj, ha túljut az első sokkon.
– És hogyan akarod a gondjaidba venni?
– Meg fogom győzni a munkád és a felfedezéseid fontosságáról – mondta Victor. – Meglátod, megváltozik, ha sikerül megértenie, hogy sokkal többet értél el a biológiai kutatások történetében, mint eddig bárki más, noha mindössze tízéves vagy.
E szavakra Kivi csak úgy dagadozott a büszkeségtől. Marshának igaza volt; mint bármelyik más fiú, ő is vágyott az apja elismerésére. – Bárcsak tényleg olyan lehetne, mint a többi kölyök, gondolta szomorúan Victor. De hála nekem, ő már sohasem lesz olyan.
Victor folytatta: – Mihelyt lehet, szeretném látni a fehérjenövekedési faktorok listáját, amelyek szerepet játszanak a mesterséges anyaméhnél.
– Több mint ötszáz van belőlük – felelte Kivi. – Adhatok róla egy másolatot, de természetesen nem publikációs célokra.
– Világos – mondta Victor. A fiára nézett és elmosolyodott. – Hát, nekem most vissza kell mennem dolgozni és Marshát is várják a betegei. Egyszóval, azt hiszem, elmegyünk. Később majd otthon megbeszéljük a továbbiakat.
Kivi megrázta a fejét. – Azt hiszem, túl korai lenne ég a távozásotok. Úgy gondolom, jobb, ha néhány napos itt-tartózkodásra rendezkedtek be. Telefon itt is van, a hivatalos ügyeidet innen is intézheted. Anya meg majd átcsoportosítja a betegeit. Kényelmesen fogjátok majd itt érezni magatokat.
Victor a javaslat hallatán hangosan felnevetett.
– Te viccelsz. Nem maradhatunk itt. Marsha talán tényleg át tudná csoportosítani a betegeit, de a Kiméra életét nem lehet megbénítani. Rengeteg dolgot kell elintéznem. Azonkívül mindenki tudja, hogy itt vagyok az üzem területén. Előbb vagy utóbb a keresésemre indulnak. Kivi fontolóra vette a helyzetet. – Rendben van – mondta végül. – Te elmehetsz. De anyának itt kell maradnia.
Victor elámult, hogy Marsha milyen pontosan kiszámította a fiú reagálását. – Egy percre se hagynám magára – mondta Victor, aki újabb kísérletet tett arra, hogy Marshát is kivigye innen.
– Vagy egyik vagy a másik – mondta Kivi. – Vita nincs!
– Rendben van, ha ennyire ragaszkodsz hozzá – mondta Victor. – Megmondom Marshának. Azonnal itt vagyok.
Victor elindult a Kivi szobájába nyíló ajtó felé. Az egyik őrnek vele kellett mennie, hogy a kulccsal kinyithassa. Victor odament Marshához és odasúgta neki: – Beleegyezett abba, hogy egyikünket elengedi. Biztos, hogy nem akarsz te elmenni?
Marsha nemet intett a fejével. – Csak annyit kérek, szólj Jeannek és mondd meg neki, hogy további értesítésig ne számítson rám. És mondd meg azt is, hogy vészhelyzet esetén dr. Maddoxhoz irányítsa az embereket.
Victor bólintott. Arcon csókolta és hálás volt, amiért az asszony nem hőkölt vissza az érintésétől. Aztán megfordult és elindult.
A labor központi helyiségében Kivi utasításokkal látott el két őrt.
– Ez Jorge – mondta Kivi, bemutatva egy mosolygó dél-amerikait Victornak. Ugyanaz az ember volt, aki korábban kis híján megkéselte Victort. Szemmel láthatóan nyoma sem volt már benne a haragnak, hiszen nemcsak mosolygott, de még a kezét is odanyújtotta Victornak.
– Jorge felajánlotta, hogy elkísér – mondta Kivi.
– Nincs szükségem dajkára – mondta Victor, elnyomva feltörő dühét.
Kivi ravaszkás mosollyal azt mondta: – Úgy látom, nem egészen érted. Neked itt nincs választásod. Jorge azért marad veled, hogy emlékeztessen, ha esetleg kísértést ereznél arra, hogy beszélj valakivel, aki esetleg gondot okozhatna nekem. És arra is emlékeztetni fog, hogy Marsha itt van Jorge egyik barátjával... – Kivi nem fejezte be a mondatot.
– Nekem nincs szükségem őrre. És hogy fogok vele elszámolni, Kivi, ezt nem vártam volna tőled!
– Biztos vagyok abban, hogy meg fogod találni a módját annak, hogy megmagyarázd a jelenlétét – mondta Kivi. – Jorge a biztosíték arra, hogy valamennyien nyugodtabban alszunk. És hadd figyelmeztesselek még valamire: a rendőrség vagy más hatóság alkalmatlankodása csak némi bosszúságot okozhat és lelassíthatja a programot, de meg nem állítja, így hát ne okozz nekem csalódást, apa. Mi ketten forradalmasítani fogjuk a biotechnológiai ipart. Victor nehezen nyelt. Teljesen kiszáradt a szája.

15.

Hétfő délután, később

Mire Victor kilépett az óratorony épületéből és elindult az irodája felé, az ég már befelhősödött és az időjárás is viharosra fordult. Néhány lépéssel mögötte ott jött Jorge, aki, egy ügyes mozdulattal láttatni engedte a jobb csizma szárába rejtett kést. A mutatvány a kívánt hatást váltotta ki. Victornak nem maradt kétsége afelől, hogy olyan ember társaságában van, aki nem habozik, ha fegyverét használnia kell.
Annak ellenére, hogy megígérte Marshának; kitalál valamit, fogalma sem volt róla, mit tegyen. Kába és félőrült volt már, mire beértek az irodájába. Bizonytalanul haladt végig a titkárnők során, Jorge egy lépéssel szorosan a háta mögött.
– Bocsánat, főnök... – szólt utána Colleen, amikor Victor elhúzott az íróasztala mellett. Felpattant és felkapott egy halom üzenetcédulát. Victor odaért a saját irodája ajtajához. Odafordult a dél-amerikaihoz. – Itt kint várjon – mondta neki.
Jorge úgy söpört el Victor mellett, mintha az egy szót sem szólt volna. Colleen, aki tanúja volt a jelenetnek, teljesen elképedt, különösen miután a dél-amerikai a Kiméra egyenruháját viselte. – Hívjam a biztonsági őröket? – súgta oda Victornak.
Victor azt felelte, hogy szükségtelen. Colleen megvonta a vállát és a dolgához látott. – Rengeteg üzenet várja – mondta. – Már telefonon is kerestem mindenfelé. Szeretném...
Victor megfogta a karját és kifelé tolta, hogy becsukhassa az ajtót. – Majd később – mondta a nőnek.
– Na de… – kezdett rá Colleen, amikor becsapták az orra előtt az ajtót.
Victor óvintézkedésként kulcsra zárta az ajtót. Jorge már kényelembe helyezte magát a szoba túlsó végében álló díványon. Hányaveti módon a körmeit tisztogatta.
Victor odament az íróasztala mögé és leült. A telefon abban a pillanatban megcsörrent, ő azonban, nem vette fel. Tudta, hogy Colleen az. Jorgéra pillantott, aki a körömcsíptetőjével hadonászott és eleresztett egy fogait láttató vigyort.
Victor a kezébe temette az arcát. Ki kellett volna eszelnie egy tervet. Ebben viszont Jorge nem kívánt módon akadályozta. A férfi hanyag, dölyfös önbizalmat árasztott, amely azt hirdette: – Bérgyilkos vagyok, itt ülök a szobádban, és semmit sem tehetsz ellenem. – Victor nehezen tudott koncentrálni, mert Jorge állandóan figyelte.
– Nem úgy fest, mintha rengeteget dolgozna – jegyezte meg Jorge váratlanul. – Kivi azt mondta, azért akart eljönni, mert rengeteg elintézendő dolga van. Azt ajánlom, lásson hozzá, ha nem akarja, hogy felhívjam Kivit és elmondjam neki, hogy csak üldögél itt, és a fejét fogja.
– Csak a gondolataimat rendeztem – mondta Victor. Előrehajolt és megnyomta a házi telefon gombját. Amikor Colleen felvette, csak annyit mondott: – Hozza be az üzeneteimet és lássunk munkához.

Az első óra alatt Marsha azzal foglalta el magát, hogy belelapozgatott néhányba a könyvespolcon sorakozó sok száz folyóirat közül. Csakhogy nem értette őket; túlságosan is szakmai jellegűek voltak; mind a biológia, a fizika és a kémia élvonalának elméleti és tapasztalati megközelítésével foglalkoztak. Felállt; járkálni kezdett a szobában. Még az ajtót is megpróbálta kinyitni, de – mint ahogy számított is rá – zárva volt.
Visszaült az asztalhoz, és megpróbálta elgondolni, hogy Victor milyen lépéseket fog tenni. Roppant találékonynak kell lennie. Kivi nem mindennapi ellenfél. Ezenkívül hatalmas erkölcsi bátorságot is kell gyűjtenie magában, de az ISF-kisérletek tükrében Marsha nem volt biztos abban, hogy ezt meg tudja tenni.
Ebben a pillanatban kattant a zár, és Kivi lépett be a szobába. – Gondoltam, nem bánnád, ha lenne társaságod – mondta vidáman. – Van itt valaki, akivel szeretném, ha találkoznál. – Oldalra lépett, majd Mary Millman jött be a szobába mosolyogva, kinyújtott kézzel.
Marsha felállt; nem jutott szóhoz.
– Mrs. Frank! – szólt Mary, és lelkesen kezet rázott Marshával. – Már nagyon szerettem volna magával találkozni. De azt hittem, hogy legalább még egy évet várnom kell erre. Hogy érzi magát?
– Remekül, azt hiszem – felelte Marsha.
– Gondoltam, hogy a hölgyek élveznének egy kis beszélgetést – szólt Kivi. – Félig nyitva hagyom az ajtót; ha éhesek vagy szomjasak vagytok, csak szóljatok Martinez embereinek.
– Köszönjük – mondta Mary. – Hát nem fantasztikus? – kérdezte Marshától, miután Kivi távozott.
– Páratlan – felelte Marsha. – De maga hogy került ide?"
– Meglepő, igaz? – kérdezett vissza Mary. – Hát, engem is meglepett, amikor sor került rá. Elmesélem, hogyan történt.

– Mi a következő? – kérdezte Victor. Colleen a szokott helyén ült, pontosan szemben Victorral. Jorge még mindig a díványon heverészett. Colleen újra végigszaladt a papírokon, és az üzeneteken. – Úgy tűnik, pillanatnyilag ez minden. Tehetek még valamit magáért? – kérdezte, és a szemével jelentőségteljesen Jorge felé intett.
– Nem, semmit – mondta Victor, amikor visszaadta az utolsó aláírt iratot is. – Most hazamegyek. Ha bármi probléma van, otthon hívjon.
Colleen egy gyors pillantást vetett az órájára, majd újra Victorra nézett. – Minden rendben van? – Amióta Victor a Kiméra-őrrel a sarkában visszajött az irodába, nagyon furcsán viselkedik.
– Minden egyszerűen szuperpompás – felelte Victor, és a töltőtollal becsúsztatta az íróasztal fiókjába.
Colleen a férfira nézett, aki immár hét éve volt a főnöke. Ezt a kifejezést sohasem használta még. Felállt, utálkozó pillantást vetett Jorge-ra, majd elhagyta a szobát.
– Ideje indulni – szólt oda Victor Jorgenak.
Jorge lekászálódott a díványról. – Megyünk vissza a laborba? – kérdezte erőteljes akcentusával.
– Én hazamegyek – jelentette ki Victor, és felvette a kabát ját. – Azt nem tudom, hogy maga mit csinál.
– Én is megyek magával, barátocskám.
Victor kíváncsi volt rá, okoz-e bármi problémát, ha megpróbálja elhagyni a Kiméra épületegyüttesét. Ám a kapuban az őr ugyanúgy szalutált, mint eddig. Az a tény, hogy Victort egy Kiméra egyenruhás őr kíséri, semmiféle megjegyzésre nem késztette a sorompót kezelő embert.
Amikor áthajtottak a Merrimack folyó fölötti Jorge előrehajolt és bekapcsolta a rádiót. Spanyol állomást keresett és talált. Aztán olyan hangosra állította, hogy majdnem megsüketültek, miközben az ujjaival dobolta a ritmust.
Nyilvánvaló volt, hogy Victor útjában az első számú akadály Jorge. Ahogy ráfordult a kocsifelhajtóra és megkerülte a házat, a lehetőségein kezdett gondolkodni. A pajta alatt volt egy masszív ajtóval záródó burgonyaverem, amelyet biztonságosan le tudott volna zárni. A kérdés csak az volt, hogyan csalogatja le oda az emberét;
Amikor kiszálltak a kocsiból, Victor leeresztette a garázsajtót, és az jutott eszébe, vajon oda tudna-e lopakodni Jorge háta mögé és fejbe tudná-e verni ugyanúgy, mint ahogy őt ütötték le akkor, amikor legelőször Kivi laborja körül botladozott. Kinyitotta a nappaliba vezető ajtót, és nyitva hagyta Jorgenak, de az ragaszkodott ahhoz, hogy mindig ő maradjon hátul.
Victor levette a kabátját, és odadobta a díványra. Rájött, hogy nem tudja leütni Jorget. Vagy túl kicsit, vagy túl nagyot ütne, s mindkettő katasztrofális következményekkel járna. Valami mással kell próbálkoznia. De mivel?
Egészen addig tanácstalan volt, míg csak igénybe nem vette a földszinti fürdőszobát. Amikor a gyógyszerszekrényben megakadt a szeme egy aszpirines dobozon, eszébe jutott a régi orvosi táskája, amit még negyedéves medikus korában kapott. Tanulmányai egész ideje alatt használta, s amennyire most vissza tudott emlékezni, még mindig tele volt receptre kapható mindenféle gyógyszerrel.
A fürdőszobából kilépve Victor a nappaliban álló tévékészülék előtt találta Jorget, aki fáradhatatlanul kapcsolgatta egyik csatornát a másik után. Victor felment az emeletre. Sajnos Jorge követte. Azonban a fenti dolgozószobában Jorget újra csak a televízió kezdte érdekelni. Victor beléphetett egy kis fülkébe és megtalálta a fekete táskát.
Kivett belőle egy marék Seconalt, Valiumot és Dalmanet, a helyére tette a táskát, a tablettákat meg a kapszulákat pedig a zsebébe csúsztatta. Amikor visszalépett a szobába, látta, hogy Jorge már megtalálta magának a spanyol kábeltévé adását.
– Ha hazaérek, általában mindig megiszom egy pohárkával – mondta Victor. – Megkínálhatom magát is valamivel?
– Maga mit iszik? – kérdezte Jorge anélkül, hogy levette volna a szemét a képernyőről.
– Majdnem mindent – felelte Victor, – Mit szólna egy Margarita koktélhoz?
– Mi az a Margarita? – kérdezte Jorge.
Victort meglepte a kérdés, ő azt hitte, hogy a Margarita közkedvelt dél-amerikai ital. Nos, úgy tűnik, sokkal inkább mexikói, semmint dél-amerikai. Elmondta Jorge-nak, hogy mi van benne.
– Azt iszom, amit maga – felelte Jorge.
Victor lement a konyhába. Jorge utána, s visszaült a tévé elé a nappaliban. Victor előszedte az italhoz valókat, a sót is. Az italt beletöltötte egy kis üvegkancsóba, majd meggyőződve arról, hogy Jorge nem figyel oda, kinyitotta a kapszulákat, és a tartalmukat beleszórta a kotyvalékba. A Valium is belekerült. S bár Victor jó erősen felkavarta a keveréket, a kancső alján látszott még némi üledék; ezért egy percre az egészet beletette a turmixba. Ezután a fény felé emelte a kancsót. Remekül festett. Victor úgy becsülte, a kotyvalék olyan erős, mint a lórúgás, ahhoz is elég lenne, hogy egy alhasi műtétet végigaludjon vele a páciens.
Victor belenyalt egy kicsit. Volt valami kesernyés utóíze, de ha Jorge még sohasem ivott Margaritát, akkor nem fogja érezni a különbséget. Victor ezután sót rakott a poharak peremére. Tiszta citromléből elkészítette a saját italát is. Amikor elkészült, a két kitöltött italt és az üvegkancsót letette a kávézóasztalkákra.
Jorge, anélkül, hogy a szemét egy pillanatra is levette volna a képernyőről, megfogta a poharát. Victor is leült a tévé elé. Valami folytatásos tévéjáték ment. S bár Victor egy szót sem értett spanyolul, elég hamar rájött, miről van szó.
A szeme sarkából figyelte, ahogy Jorge lehúzza az italát, majd előrehajol és tölt még magának. Victor örömmel nyugtázta, hogy mennyire ízlik neki. A hatás első jelei elég hamar jelentkeztek; Jorge laposakat pislogott; a tévé képernyője is összefolyt a szeme előtt. Végül Victorra pillantott s amennyire csak tudta, megpróbálta tisztán kivenni az alakját. Az alkohol jelentősen felgyorsította a szervezetében a gyógyszerek kábító hatását. Éppen csak megkezdte a második poharat, s máris alig tudta nyitva tartani a szemét.
Jorge váratlanul megpróbált lábra állni. Rájöhetett, mi történt, mert a poharát áthajította a szobán, Victor letette a saját poharát, és megragadta Jorget, aki megkísérelt telefonálni, majd igyekezett előrántani a kését, a mozdulatai azonban tétovák és lassúak voltak. Victor könnyedén lefegyverezte. Egy perccel később Jorge már eszméletlen volt. Victor lefektette a mozdulatlan testet a díványra. Lehozott még fentről egy kis parenterális Valiumot, és biztonságképpen beadott még tíz milligrammot intramuszkuláris injekcióban is. Ezután a testet végigvonszolta az udvaron és a pajtán. Belegörgette a burgonyaverembe, kopott takarókat és rongyokat borított rá. Ezután egy régi lakattal lezárta az ajtót.
A házba visszatérve elégedetten gondolt a teljesítményére, és arra, hogy végre nyugodtan gondolkodhat a következő lépésen. Ám abban a pillanatban, hogy az ajtóhoz ért, megcsörrent a telefon. Megriadt a csöngetéstől, mert arra gondolt, hogy – valaki Jorget hívja, vagy pedig Jorgenak kell időről időre bejelentkeznie. Nem emelte fel a kagylót. Ehelyett felvette a kabátját és kiment a kocsijához. Anélkül, hogy bármi ötlete támadt volna, úgy döntött, elmegy a rendőrségre.
A rendőrség épülete a köztéri park sarkán állott. Kétemeletes téglaépület, amely előtt egy pár gazdagon díszített, réz lámpaoszlop állt, tetejükön kék üveggömb burával. Victor leállította a kocsit a bejárattal szemben, a látogatóknak fenntartott parkolóban. Amikor eljött otthonról, kissé megnyugodott, hogy végül is elhatározásra jutott. Alig várta már, hogy az egész szemetet elsöpörhesse a portája elől. Ám ahogy elindult felfelé a két lámpaoszlop között a lépcsőkön, egyre inkább elbizonytalanodott, hogy tényleg olyan jó ötlet-e a rendőrséghez fordulnia.
Bizonytalanul megállt a kapu előtt. Leginkább Marsha miatt aggódott, de rágta számos más dolog is. Pontosan úgy, ahogy Kivi előre megmondta: a rendőrség valószínűleg nem tehet majd túl sokat, és Kivit végül is kiengedik. A jogrendszer a kis csavargókkal sem tud mit kezdeni; mihez kezdhetnének akkor egy olyan kamasszal, akiben két Einstein intelligenciája egyesült?
Victor még mindig azon tanakodott, belépjen-e vagy se, amikor kinyílt a rendőrség kapuja és Cerullo őrmester rontott ki rajta, beleütközve Victorba.
Cerullo bűvészmutatványnak is beillő fürgeséggel kapott leröppenő kalapja után, és sűrű bocsánatkérésekbe kezdett, míg csak fel nem ismerte Victort. – Dr. Frank! – mondta. Újra elnézést kért, majd megkérdezte: – Mi szél hozta ide a városba?
Victor valami elfogadható magyarázaton törte a fejét, de semmi sem jutott az eszébe. Ehhez túl élénken élt benne az egész szörnyűség.
– Van egy kis problémám. Beszélhetnék magával?
– Az ördögbe, igazán sajnálom – mondta Cerullo. – De éppen vacsoraidőm van. Akkor mehetünk enni, amikor az időnk megengedi. De Murphy a helyén van. Ha megvacsoráztam, magam nézek utána, hogy rendesen bántak-e magával.
Cerullo barátságosan megveregette Victor karját, és szélesre tárta előtte az ajtót. Most már akár akarta, akár nem, Victor az épületen belül találta magát.
– Hé, Murphy! – kiáltotta Cerullo. Lábával támasztotta meg a nyitott ajtót. – Ez az úr itt dr. Frank. Kedves ismerősöm. Rendesen bánj vele, világos?
Murphy testes, vörös arcú, szeplős ír kopó volt; az volt már az apja, sőt a nagyapja is. Erős bifokális szemüvege mögül hunyorított Victorra. – Egy perc és a magáé vagyok – mondta. – Foglaljon addig helyet. Ceruzájával egy pácolt, agyonkarcolt tölgyfa pad felé mutatott, ő maga pedig visszahajolt egy nyomtatvány fölé, amit lázasan töltögetett.
Helyet foglalva a felkínált padon, Victor gondolatban végigment azon a beszélgetésen, amelyet Murphy rendőrrel folytathatna. Hallotta magát, amint elmeséli a rendőrnek, hogy van egy fia, aki kivételes zseni, és aki üvegtankokban retardált munkaerőt gyárt, és aki embereket ölt meg annak érdekében, hogy megvédje titkos laboratóriumát, amit az édesapja cégénél dolgozó sikkasztok megzsarolásával hozott létre. A puszta tény, hogy szavakba öntötte az eseményeket, meggyőzte Victort arról, hogy nincs ember, aki elhinné ezt a történetet. S ha mindezek ellenére valaki mégiscsak hinne neki, akkor mi történne? Kivit sehogy sem lehet kapcsolatba hozni egyik halálesettel sem. Mindegyikre csak közvetett bizonyítékok vannak. A laboratóriumi berendezéseket sem lopták, legalábbis Kivi- nem. Ami pedig a kokainügyletet illeti, a szerencsétlen gyereket egy külföldi drogcsászár kényszerítette.
Victor beharapta az alsó ajkát. Murphy még mindig a nyomtatványával küszködött; ceruzáját párnás kezében szorongatta, nyelvét egy picit kidugta. Minthogy nem nézett fel, Victor folytatta a gondolatsort. Látta, ahogy Kivi kerülgeti az igazságszolgáltatás útvesztőit, és a végén kisétál a kiskapun. És megmarad neki a világ legmodernebbül berendezett laborja, aminek a segítségével szinte mindenre képes. És Kivi már eddig is számos tanújelét adta annak, hogy nem riad vissza attól, hogy megsemmisítse mindazokat, akik útját merészelik állni. És Victor arra gondolt, hogy ilyen körülmények között neki és Marshának még mennyi ideje lehetne hátra.
Keserűen, már-már könnyekkel a szemében, Victor kénytelen volt bevallani saját magának, hogy kísérlete túlságosan is jól sikerült. Mint ahogy Marsha mondta; figyelmen kívül hagyta a siker elágazásait. A cselekvés izgalma túlságosan magával ragadta, semhogy el tudott volna gondolkodni a végeredményen. Kivi több, mint amire számított, és az alkotmány által korlátozott, hatályos törvények által szabályozott társadalmi rendszer alkalmatlan arra, hogy bánni tudjon a Kivihez hasonló lényekkel. Olyan ő, mintha egy másik bolygóról érkezett volna.
– No, jól van – mondta Murphy, amikor a nyomtatványát belecsúsztatta az íróasztala sarkán lévő csőposta-rendszerbe. – Mit tehetünk önért, dr. Frank? – Megropogtatta a ceruza görcsös szorításától megmerevedett ujjait.
Victor különösebb elszántság nélkül felállt és odasétált az íróasztalhoz. Murphy – kék szemével alaposan szemügyre vette. Az inge nyaka túl szoros volt, éppen ezért nyakbőre lefittyedt a gallérra.
– Szóval, mi a baj, doki? – kérdezte Murphy és hátradőlt a székében. Hatalmas, erős karjai voltak, pontosan az a fajta fickó volt, akivel szívesen találkozna az ember olyankor, amikor a kölykök éppen a kocsi dísztárcsáját vagy az autómagnót lopkodlak.
– Van egy kis problémám a fiammal – kezdte Victor! – Rájöttünk, hogy az iskolát kerüli, ezért…
– Már megbocsásson, doki – vágott közbe Murphy. – De nem inkább valami szociális gondozóval vagy ilyesvalakivel kellene erről beszélnie?
– Attól tartok, ez a helyzet meghaladja egy szociális gondozó hatáskörét – felélte Victor. – Ugyanis a fiam bűnöző elemekhez csapódott, és…
– Már megbocsásson, hogy újból félbeszakítom, doki – szólt Murphy. – Lehet, hogy pszichológust kellett volna mondanom. Hány éves a fia?
– Tíz – mondta Victor. – De ő...
– Meg kell mondanom, eddig még nem kaptunk semmiféle bejelentést ellene. Hogy is hívják?
– Kivi – felelte Victor. – Tudom, hogy...
– Mielőtt még folytatná – mondta Murphy – el kell még azt is mondanom, hogy rengeteg gondunk van a kiskorúak megfékezésével. Én tényleg segíteni szeretnék. Ha a fiú elkövetett valami meg bocsáthatatlant, mondjuk mutogatta magát a parkban, vagy betört egy özvegy házába, akkor talán tényleg jobb, ha hozzánk fordul. Ám ha nem, akkor úgy gondolom, hogy egy pszichológus vagy a jól bevált fegyelmezés! módszerek valamelyike sokkal célravezetőbb lehet. Érti?
– Hogyne – felelte Victor. – Azt hiszem, tökéletesen igaza van. Köszönöm, hogy időt szakított rám.
– Ugyan, semmiség, doki – mondta Murphy. – Igyekszem őszintének lenni, mivel maga Cerullo jó ismerőse.
– Nagyra értékelem – mondta Victor, és hátrálni kezdett az íróasztaltól. Majd sarkon fordult és kisietett a kocsijához. Mihelyt bent ült az autóban, rettenetes pánik kerítette hatalmába. Egyik pillanatról a másikra rádöbbent, hogy egyedül kell ártalmatlanná tennie Kivit. Apa a fia ellen, a teremtő a teremtmény ellen. A felismeréstől émelygés környékezte Victort, amely felszaladt a torkába. Kinyitotta a kocsi ajtaját, és mélyeket lélegezve sikerült visszaszorítania a rosszullétet, nem hányt. Becsukta az ajtót és a fejét a kormányra haj tolta. Elborította az izzadság.
Gyerekkori tanulmányaiból az Ószövetségbeli Ábrahám története merült fel Victor emlékezetében. Tisztában volt azonban vele, hogy van itt két lényeges különbség. Az egyik, hogy Isten most nyilvánvalóan nem fog beavatkozni; a másik, hogy tudta: saját kezével nem lenne képes elpusztítani a fiát. Az viszont egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy vagy ő, vagy Kivi.
S természetesen ott volt még Marsha is. Öt hogyan tudja majd kihozni a laborból? Újabb pánikhullám öntötte el Victort. Tudta, hogy nagyon gyorsan kell cselekednie, mielőtt még Kivi intelligenciája működésbe lép. Ráadásul azzal is tisztában volt, ha nem cselekszik pillanatokon belül, akkor az idegei is felmondják a szolgálatot és elveszíti az elszántságát.
Victor beindította a kocsit és reflexszerűen hazafelé vette az irányt, miközben egyre azon törte a fejét, hogy valamiféle tervet gondoljon ki. Amikor hazaérkezett, legelőször is a burgonyaveremhez ment, hogy ellenőrizze Jorget. Mint egy csecsemő, édesdeden és kényelmesen aludt a jó meleg takarók és rongyok védelmében. Victor egy kiürült borosüveget teletöltött vízzel, és a férfi fejéhez állította.
A házba belépve Victort újra a telefon csengése riasztotta meg. Rámeredt a telefonra és vívódott magában. Hátha Marsha az? Amikor a negyedik csengetésnél tartott, Victor felkapta a hallgatót. Bátortalanul hallózott bele a kagylóba, s erre jó oka volt. A vonal másik végén erősen spanyol akcentusú férfihang szólalt meg. Jorge iránt tudakozódott.
Victor agya egy pillanatra megbénult. A hang, most már sürgetőbben, újra rákérdezett, hogy hol van Jorge.
– A budin – nyögte ki végül Viktor.
Anélkül, hogy megértette volna a spanyol beszédet, Victor rájött, hogy a férfi nem érti, mit mondott neki. – A vécén – kiáltotta Victor –, a vécén van.
– Oké – mondta a férfi.
Victor letette a telefont. Áramütésszerűen szaladt végig egész testén egy újabb pánikhullám. A percek meg voltak számlálva, mint egy szakadék felé robogó vonaté. Jorge most már csak addig ülhet a budin, amennyi ahhoz elegendő, hogy ideküldjenek egy olyan hadsereget, mint amilyen a Gephardt-házba is ellátogatott.
Victor az öklével verte a konyhai pult tetejét. Azt remélte, hogy ez az erőszakos cselekedet felingerli, majd sokkolóan hat rá, s össze tudja szedni magát. Ki kell valamilyen tervet eszelnie.
Első gondolata a tűz volt. Végtére is az óratorony elaggott épület már, csontszáraz minden fa benne. Mindenképpen valami olyan kataklizmát akart előidézni, amellyel egy csapásra megszabadul az egész őrülettől. A tűzzel csak az volt az egyetlen probléma, hogy eloltható. A félmunka pedig rosszabb, mint a semmi, mert akkor szembetalálja majd magát Kivi féktelen indulatával, a Martinez-csapat fegyvereivel megtámogatva.
A robbantás sokkal jobb ötlet, döntött Victor hirtelen elhatározással. De hogyan hajtsa végre? Abban biztos volt, hogy össze tud szerelni egy kisebb robbanószerkezetet, de olyat semmi esetre sem, amely az egész épületet romba dönthetné.
Ki kell valamit találnia, de legelőször is ki kell menekítenie Marshát. A dolgozószobájába lépve elővette annak a tervrajznak a fénymásolatát, amelyet akkor készített, amikor az épület alagsorába vezető lejáratot kereste. Abban reménykedett, hogy az egyik alagúton át majd kihozhatja Marshát. De a tervrajz tanulmányozása során azonnal kiderült, hogy a csatornarendszer egyik alagútja sem csatlakozik az óratorony épületén belül annak a pihenőrésznek a közeléhez, ahol Marshát fogva tartják. Összehajtogatta hát a tervrajzot, és a zsebébe tette.
A telefon újra csöngött, tovább borzolva ezzel Victor amúgy is pattanásig feszült idegeit. Most már nem vette fel a kagylót. Tudta, hogy el kell hagynia a házat. Kivi vagy a Martinez-banda egész biztosan gyanakodni kezd, ha Jorge ilyen sokáig nem ad magáról életjelt. S ki tudná megmondani, melyik pillanatban tűnnek fel, hogy maguk ellenőrizzék a helyzetet.
Jócskán besötétedett, amikor Victor kigördült a garázsból. Bekapcsolta a lámpákat, és elindult a – Kiméra felé. Közben azért imádkozott, hogy kitaláljon valami stratégiát Marsha kimentésére és arra, hogy megszabadítsa a világot a Pandora szelencéjétől, amelyet maga nyitott fel.
Victor hirtelen beletaposott a fékbe, és csikorgó kerekekkel állította meg autóját az út szélén. Mintegy sugallatra, egy terv körvonalai kezdtek kirajzolódni a fejében. A mozaikok lassan a helyükre kerültek. – Ez beválhat – szűrte ki összezárt fogai között. Levette a lábát a fékről, gázt adott- és a kocsi nekilódult.
Alig tudta türtőztetni magát, amikor a Kiméra bejáratához érve el kellett szenvednie a behajtáshoz szükséges fecsegést. Mihelyt bent volt, egyenesen a saját laborépületéhez tartott, és közvetlenül a bejárat előtt állította le a kocsit. A késői időpont miatt az épületet már lezárták, és elhagyatott volt. Victor előhalászta a kulcsait és kinyitotta az ajtót. Amikor beért a laborba, kényszerítette magát, hogy egy pillanatra megpihenjen és lecsillapodjon. Beleült a székébe, lehunyta a szemét és igyekezett teste minden izmát kilazítani. Szívdobogása fokozatosan csillapulni kezdett. Victor tudta, hogy terve első szakaszának a megvalósításához minden tudására szüksége lesz. És biztos kéz is kell hozzá.
A laborban megvolt minden, ami szükséges. Volt ott rengeteg glicerin, csakúgy, mint kénsav és salétromsav. Volt egy zárt üvegedény is, hűtőcsövekkel. Életében most először látta hasznát az egyetemi évek alatt a kémiai laborban eltöltött óráknak. Könnyedén összeállított egy, a glicerin nitrifikálására alkalmas készüléket. Amíg ez a folyamat zajlott addig előkészítette a semlegesítő tartályt. A legkritikusabb műveletet egy légakna teteje alatt felállított elektromos szárítószerkezettel végezte el.
Mielőtt az anyag még teljesen megszáradt volna, Victor elővett egy laboratóriumi időzítő szerkezetet és egy szárazelemtelepet, és fogott egy darabka gyújtózsinórt. A következő lépés volt a legnehezebb. Csak egy kevés higanyfulminát volt a laborban. Victor óvatosan belehelyezte egy kis műanyag tartóba. Vigyázva beletolta a gyújtózsinórdarabkát és lezárta a kupakot.
Addigra már a nitroglicerin is elég száraz volt ahhoz, hogy beletegye egy kiürült kólásdobozba, amit a szemétkosárból halászott ki. Amikor a doboz a negyedéig megtelt, Victor óvatosan beleeresztette a gyújtózsinórral ellátott kis tartót, míg csak az nyugalmi helyzetbe nem került. Ekkor beletöltötte a nitroglicerin maradékát, és a dobozt paraffinviasszal lezárta.
Miután mindent magával vitt a kutatószobájába, Victor keresett valamit, amibe belehelyezheti a dobozt. Belesve az egyik labortechnikus fülkéjébe, megakadt a szeme egy műanyag aktatáskán. Victor felpattintotta a zárakat és minden teketória nélkül kipakolta a tartalmát az asztalra, az aktatáskát pedig magával vitte a szobájába.
Az íróasztalára tette a kiürített aktatáskát és papírtörülközőkkel kitömködve puha ágyat készített. Óvatosan belehelyezte a kólásdobozt, az elemtelepet és az időzítő-szerkezetet az összegyűrt papírtörülközők közé. Ezután még egy csomó papírral beborított mindent, jól teletömte az aktatáskát. Óvatosan ráhajtotta a fedelet, határozottan lezárta és rápattintotta a zárakat.
A labor központi helyiségéből magához vett egy elemlámpát. Elővette az alagútrendszer tervrajzát. Alaposan áttanulmányozta, és észrevette, hogy az egyik járat az óratoronytól a büfé épületéig húzódik. Különösen biztatónak tetszett, hogy az óratorony közeléből egy elágazás vezetett nyugati irányba.
Kezében az aktatáskával, amilyen óvatosan csak tudott, elindult a büfé felé. Az alagsorba a központi lépcsőházon át lehetett eljutni. Victor lement és kinyitotta a súlyos ajtót, amely elzárta az óratoronyhoz vezető alagutat.
Leérve felkattintotta az elemlámpát. Az alagút kőtömbökből épült. Victort valamiért az ősi egyiptomi sírokra emlékeztette. Mintegy tizenkét méternyi távolságra látott csak maga elé, hiszen a járat ott élesen balra fordult. A talajt mindenütt szemét és törmelék borította. Apró erecskék csordogáltak a folyó irányába, itt-ott fekete tócsákat képezve.
Victor bátorításul vett egy mély lélegzetet, belépett a nedves csatornarendszerbe, és becsapta maga mögött az ajtót. Egyetlen fényforrás az elemlámpájának a sugara volt.
Elszántan, bár óvatosan megindult. Túl nagy volt a tét Nem hibázhatott. A távolból hallotta a robogó víz morajlását. Pár perc múlva elhaladt vagy fél tucat kisebb csatornaelágazás mellett. Amint közelebb ért a folyóhoz, már nemcsak hallotta, de érzékelte is az alázúduló víz robaját.
Valami súrolta Victor lábát. Magáról megfeledkezve, elborzadva hátralépett, bizonytalanul meglóbálva az aktatáskát. Amikor összeszedte magát, hátrafelé világított az elemlámpával. Egy szempár csillant meg a fénysugárban. Victor összerázkódott, amikor rájött, hogy egy jókora macska nagyságú csatornapatkányra mered. Bátorságát összeszedve újra elindult.
Pár perccel a patkánnyal való találkozás után Victor megcsúszott a hirtelen síkossá vált talajon. Rémülten igyekezett megtartani az egyensúlyát, volt annyi lélek jelenléte, hogy magához szorítsa az aktatáskát, amikor nekitántorodott az alagút falának Lábon maradt, nem vágódott el. Szerencséjére a könyöke és nem a táska ütődött a falnak. Ha az aktatáska csapódik neki vagy ő maga elesik, a robbanás kétségtelenül nem maradt volna el.
Másodjára is nekirugaszkodott idegtépő fold alatti akadályversenyének. Végül odaért ahhoz az elágazáshoz, amely a megfelelő szögben tért el az alagútrendszer fő irányától; ez kellett legyen az a járat, amely nyugat felé vezet. Victor némi önbizalommal haladt előre egészen addig, míg oda nem ért annak az építménynek az alagsorába, amely az óratoronyhoz képest feljebb volt a folyóparton.
Miután emlékezetébe véste, hol van a lépcső, eloltotta az elemlámpáját. Nem kockáztathatta, hogy az óratorony épületéből bárkinek is feltűnjön a fény.
A következő negyven lépés mindennél rosszabb volt. Victor egyszerre csak egyet lépett, először a jobb lábát nyújtotta előre, majd utána húzta a balt. Az orra bukástól való félelmében amennyire csak tudta, kikerülte a törmeléket.
Végül elérte a lépcsőket és elindult felfelé. Mihelyt felért az emeleti szintre, odament a legközelebbi ablakhoz, és egy pillantást vetett az óratorony épületére. Holdsugár jelent meg a keleti égen, majdnem egy vonalban a Big Ben utánzattal. Victor mintegy tíz percig elnézte a sötét körvonalakat, de nem látott senkit.
Ekkor a folyó felé nézett. Ahogy egyre lejjebb pillantott, meglátta a célpontot. Körülbelül tizenkét méternyire onnan, ahol állt, a régi főzsilip vonala elkanyarodott a folyótól, és az óratorony meg az alatta húzódó csatornák felé tartott.
Még egy utolsó pillantást vetett az óratoronyra, hogy meggyőződjön róla, sehol sincsenek őrök. Majd kilépett az épületből és odasietett a zsiliphez. Amennyire csak tudott, lehajolt, hiszen tudta, hogy most nyújtja a legjobb célpontot.
Amikor elérte a zsilipkapuk mögötti meredek lépcsőt, habozás nélkül megindult lefelé, szorosan a gránitfalhoz simulva, hogy minél észrevétlenebb legyen. Amikor leért, megnyugodva látta, hogy innen már az óratorony épületének csak a sarka látszik. Ez azt jelentette, hogy a földszintről kitekintve nem fedezhetik fel.
A két rozsdás fémkapuhoz lépett, amelyek a vizet a malomtóban tartották. Csak nagyon kevés víz tudott itt átszivárogni, mindössze egy vékony erecske csörgedezett a zsilip alján. Egyébiránt az öreg kapuk még mindig jól zártak.
Lehajolt és óvatosan lefektette az aktatáskát a főidre. Ugyanolyan gonddal felpattintotta a zárakat és felhajtotta a táska fedelét: a szerkezet túlélte az utazást. Most már csak időzíteni kellett a robbanást.
A túl rövid és a túl hosszú időzítés katasztrofális lehet. A meglepetésben rejlik minden előnye. Nem is volt igazán megbízható módszer arra, hogy kiszámíthassa, mennyi időt vesz majd igénybe a következő feladat végrehajtása. Végül is, mindent megfontolva, harminc percre időzített. Amilyen vigyázva csak tudta, Victor felnyitotta a laboratóriumi időzítő szerkezet fedelét. Négykézlábra ereszkedve testével takarta az elemlámpát és felkattintotta. A halvány fényben beállította az időzítő szerkezet mutatóját.
Ezután eloltotta a lámpát és óvatosan lezárta a táskát. Mély lélegzetet vett, odavitte a táskát a zsilipkapuhoz és beékelte a bal oldal ajtó és annak acél támasztórúdja közé. Egy rozsdás keresztpánt rögzítette a rudat. Victor érezte, hogy ez a keresztpánt az Achilles-sarka az egész mechanizmusnak; olyan közel helyezte az aktatáskát a keresztpánthoz, amilyen közel csak tudta. Ezután megindult felfelé a meredek gránitlépcsőkön.
Kilesve a zsilip szegélyén, Victor a sötétségbe borult óratoronyban azt figyelte, van-e valami mozgás, de minden nyugodt volt. Fejét mélyen lehajtva, visszairamodott a közeli épületbe, és leereszkedett a csatornarendszerbe. Visszatapogatódzott a büféig és máris azt kívánta, bárcsak harminc percnél több időt hagyott volna magának.
A szabad levegőre kiérve futva indult el a folyó felé, s csak akkor lassított le, amikor már feltűnt az óratorony. Ha valaki netán mégis kiles a toronyból, jobb, ha azt látja, hogy nyugodtan közeledik, és nem fedezik fel rajta az idegesség vagy a lopakodás jeleit.
Teljesen kifulladva érkezett a bejárati lépcsőkhöz. Egy pillanatra megállt, hogy levegőhöz jusson, de aztán egy pillantást vetett az órájára, és újra erőt vett rajta a rémület. Már csak tizenhat perce volt hátra. – Te jó ég! – suttogta, ahogy berohant a helyiségbe.
Odaszaladt a csapóajtóhoz, és hármat kopogtatott. Amikor senki sem jött, hogy felnyissa, most már hangosabban kezdett kopogtatni. Még mindig nem történt semmi. Lehajolt és a padlón az után a fémrudacska után kezdett kutatni, amit a legutóbbi éjszakai látogatása alkalmával is használt, de még mielőtt rátalálhatott volna, kinyílt a csapóajtó s a résen kiszűrődött a fény. Martinez egyik embere állt ott.
Victor leszökdécselt a lépcsőn.
– Hol van Kivi? – kérdezte olyan nyugodtan; ahogyan csak tudta.
Az őr annak a helyiségnek az irányába mutatott, ahol a magzatok voltak, de még mielőtt Victor odaért volna, Kivi jelent meg a nyitott ajtóban.
– Apa? – kérdezte Kivi meglepetten. – Nem vártalak holnapig.
– Nem bírtam a távollétet – felelte Victor nevetve. – Én elvégeztem mindent, amit meg kellett tennem. Most már anyádon a sor. Némelyik betegének nagy szüksége van rá, A kórházi betegeit sem tudta végiglátogatni.
Victor a tekintetét körüljáratta a helyiségen. El kellett döntenie, hogy hol tartózkodjék a robbanás pillanatában. Úgy vélte, hogy a legjobb lesz a lépcső közelében. Ehhez a helyhez legközelebb a hatalmas gázkromatográf egység állt, és Victor úgy döntött, hogy ennek fogja szentelni minden figyelmét, amikor elérkezik az idő.
Pontosan a folyóra néző fal kellős közepén helyezkedett el a zsilipkapu szája, amelyet durván megmunkált, hevenyészetten összetákolt fakapuval zártak el. Victor fejben megpróbálta kiszámítani, mekkora erővel zúdul majd neki a víz az ajtónak, amikor felrobban a zsilipkapu, és betör a vízár. A vízlökést megelőző légnyomás a robbanás erejével fog hatni, és a víz tömegével megerősítve minden bizonnyal megrázkódtatja az egész épület alapzatát és szerkezetét. Victor úgy számolta, hogy a robbanás után körülbelül húsz másodperccel következik be a szökőár.
– Úgy vélem, túl korai még Marshát kiengedni – jegyezte meg Kivi. – Az meg elég kínos lenne, ha Jorge mindenhová kísérgetné. – Kivi szünetet tartott, és szúrós szemekkel nézett az apjára. – Hol van Jorge?
– Odafent – felelte Victor, és megborzongott a félelemtől. Kivi szemét semmi sem kerülte el. – Megvárta, amíg lejövök, ő pedig fent maradt, hogy elszívjon egy cigarettát.
Kivi odapillantott a két újságot olvasó őrre. – Juan! Menj fel, és mondd meg Jorgenak, hogy jöjjön le.
Victor nehezen nyelt egyet Kiszáradt a torka.
– Semmi baj nem lesz Marshával. Én garantálom.
– A véleménye mit sem – változott – mondta Kivi. – Rávettem Mary Millmant, hogy próbáljon, meg elbeszélgetni vele, azonban Marsha semmit sem, hajlandó feladni makacs erkölcsi álláspontjából. Attól tartok, hogy csak bajt fog okozni.
Victor lopva az órájára nézett. Már csak kilenc perc! Több időt kellett volna hagyma magának. – Marsha azonban realista is – tört ki. – Igen, konok. De ez egyikünk számára sem újdonság. Neked meg itt maradok én. Semmivel sem fog próbálkozni, ha tudja, hogy engem itt tartasz. Azonkívül fogalma sem lenne róla, mit tegyen, még ha kísértést erezne is rá.
– Ideges vagy – állapította meg Kivi.
– Hát persze, hogy ideges vagyok – vágott vissza Victor. – Ilyen körülmények között bárki ideges lenne. Mosolyogni próbált és igyekezett könnyednek látszani. – Nem is beszélve arról, mennyire izgat mindaz, amit elértél. És szeretném még ma este átnézni azt a bizonyos listát a mesterséges anyaméh-növekedés faktorairól.
– Örömmel megmutatom – ígérte Kivi.
Victor odasétált a pihenő ajtajához és kinyitotta. – Azért ez biztató –, jegyezte meg és Kivire nézett. – Már nem érzed szükségét annak, hogy rázárd az ajtót. Ez már valami.
Kivi égnek meresztette a szemét.
Victor besietett a kisebbik szobába, ahol Marsha és Mary üldögéltek.
– Victor, nézd, ki van itt – mondta Marsha és Maryre mutatott.
– Mi már találkoztunk – szólt Victor, és bólintott Mary felé.
Kivi az ajtóban állt és vigyorgott.
– Nem minden gyereknek lehet egyszerre három törvényes biológiai szülője – mondta Victor, hogy megkísérelje oldani a feszültséget. Az órájára pillantott; már csak hat perc van hátra.
– Mary elmesélt nekem néhány érdekes dolgot az új laborról – mondta Marsha olyan kifinomult szarkazmussal, amit csak Victor tudott értékelni.
– Csodálatos – jegyezte meg Victor. – Igazán csodálatos! Most azonban, Marsha, itt az ideje annak, hogy te menj el. Egy tucat beteged alig várja, hogy a gondjaidba vedd őket. Jean az őrület halárán áll. Háromszor is hívott. Most, hogy én már elintéztem minden sürgős dolgomat, rajtad a sor, hogy elmenj.
Marsha Kivire nézett, majd Victorra. – Azt hittem, hogy mindent lebonyolítasz – mondta Marsha bosszúsan. – Valerie Maddox el tudja látni a sürgős eseteket. Úgy vélem, sokkal fontosabb, hogy te elvégezd mindazt, amit el kell végezned.
Ki kell vinnie innen valahogyan! Miért nem megy már el? Hát ennyire nem bízik benne? Tényleg azt hiszi; hagyja, hogy ez a szörnyűség tovább folytatódjék? Victor most döbbent rá, hogy az utóbbi években valóban nem adott alapot arra, hogy Marsha többet várhasson tőle. Most azonban mindössze néhány rémítő pillanat és már közel a megoldás.
– Marsha, azt akarom, hogy végiglátogasd a kórházi betegeidet. Most azonnal! Marsha azonban nem mozdult.
– Úgy látom, szeret itt lenni – viccelődött Kivi. Ekkor azonban az egyik biztonsági őr szólította a labor központi helyiségéből, így távozott.
Az egyre növekvő izgalomtól szinte félőrülten Victor odahajolt Marshához és Maryről is elfeledkezve azt sziszegte: – Ebben a másodpercben el kell tűnnöd innen! Bízzál bennem!
Marsha egyenesen a szemébe nézett. Victor bólintott. – Kérlek! – könyörgött neki. – Tűnj el innen!
– Történik valami? – kérdezte tőle Marsha.
– Igen, a jó isten áldjon meg! – suttogta Victor energikusan.
– Mi fog történni? – kérdezte Mary, idegesen pillantva a Frank házaspárra.
– És veled mi lesz? – kérdezte Marsha, tudomást sem véve Maryről.
– Miattam ne aggódj – vetette oda Victor.
– De ugye nem csinálsz semmi őrültséget – kérdezte Marsha.
Victor a halántékához kapott. A feszültség kezdett elviselhetetlenné válni. Az órája kevesebb mint három percet jelzett.
Az ajtóban Kivi jelent meg újra. – Jorge nincs fent – mondta Victornak.
Mary Kivihez fordult. – Valami történni fog itt! – kiáltotta.
– Micsoda? – kérdezte Kivi.
– Valamit csinálni akar! – mondta Mary izgatottan. – Kitervelt valamit!
Victor az órájára nézett; már csak két perc.
Kivi a válla fölött, odakiáltott az őröknek, majd megragadta Victor karját. Megrázta és úgy kiabálta: – Mit csináltál?
Victort elhagyta az önuralma. Túl nagy volt benne a feszültség, a félelem annyira elgyengítette, hogy megállíthatatlanul előtörtek a könnyei. Egy pillanatig meg se tudott szólalni. Tudta, hogy tökéletesen kudarcot vallott. Nem bizonyult alkalmasnak a feladathoz.
– Mit csináltál? – ordított Kivi az apjára, és jól megrázta. Victor nem bírta tovább.
– Mindannyiunknak el kell hagynunk a labort – nyögte ki a könnyein át.
– Miért? – kérdezte Kivi.
– Azért, mert megnyílik a zsilipkapu – nyögte ki Victor.
Csönd lett egy percre, míg- Kivi agya feldolgozta a váratlan információt.
– Mikor? – kérdezte, újra megrázva az apját.
Victor az órájára pillantott. Már egy perc sem volt hátra. – Most – mondta.
Kivi az apjára meresztette a szemét. – Én számítottam rád! – sziszegte égő gyűlölettel. – Azt hittem rólad, hogy igazi tudós vagy. Most már csak történelem vagy! – Victor előreugrott, félrelökte Kivit, aki felbukott egy szék lábában. Megragadta Marsha csuklóját és felrántotta, magával húzta a labor központi helyiségébe.
Kivi azonnal felpattant, és a szülei után rohant, miközben odakiáltotta a biztonsági őröknek, hogy állítsák meg őket: A padról, ahol ültek, a két őr könnyűszerrel utolérte Victort, és megragadta mind a két karját. Victornak még sikerült Marshát a lépcsőn felfelé tolnia. Az asszony félútig felszaladt, majd onnan visszanézett a helyiségre.
– Menj már! – kiáltotta Victor. Ezután sürgetően odaszólt a két őrnek: – Az egész labor pillanatokon belül összeomlik! Meneküljenek!
Victor arcába nézve a két őr hitt neki. Elengedték őt, és nekiiramodtak a lépcsőnek, elfutottak Marsha mellett.
– Megállni! – kiáltott utánuk Kivi a labor közepéről. De addigra már megkezdődött a pánikszerű menekülés. Még Mary is félresöpörte Kivit az útból sietségében, hogy odaérjen a lépcsőkhöz.
Marsha is felért, Mary a sarkában volt.
Kivi az apjára meredt. – Én számítottam rád! – őrjöngött. – Bíztam benned! Azt hittem, tudós vagy. Olyan akartam lenni, mint te. Őrség! – Az őrök azonban már az asszonyokkal együtt fejvesztve menekültek.
Kivi körbefordult, szemét végigjáratta a laboron. Majd a magzatokat nevelő helyiség felé nézett.
Ebben a pillanatban robbanás tompa dübörgése rázta meg az egész pincét. Mennydörgésszerű hang töltötte be és rázkódtatta meg a helyiséget. Kivi rögtön tudta, mi fog történni, rohanni kezdett a lépcsők felé, Victor azonban utánakapott, és megragadta.
– Mit csinálsz? – kiáltotta Kivi. – Engedj elmenni! Ki kell jutnunk innen!
– Nem! – Victor megpróbálta túlharsogni a dübörgést. – Nem, innen mi nem fogunk kimenni!
Kivi kapálódzott, Victor azonban szorosan tartotta. Fanyarul nyugtázta, hogy hatalmas szellemi képességei ellenére a fia teste és fizikai ereje csak olyan, mint bármelyik tízéves kisfiúé.
Kivi- csapkodott, és megpróbált belerúgni, Victor azonban a szabad kezével hátulról átölelte a fiú térdét, és lerántotta a lábáról.
– Segítség! – kiabálta Kivi. – Őrség! – ordította, ám a hangja beleveszett az egyre erősödő robajba, amely megcsörrentette a labor üvegedényeit is. Olyan volt az egész, mint egy közeledő földrengés.
Victor elindult a kezdetleges ajtó felé, amely elfedte a zsilip csatornarendszerét. Másfél méternyire előtte megállt. Belenézett a fia rezzenetlen, jéghideg szemébe, amely dacosan farkasszemet nézett vele.
– Sajnálom, Kivi. – De nem azért kért bocsánatot, amit ebben a pillanatban csinált. Ezt egyáltalán nem sajnálta. Victor azonban úgy érezte, bocsánatkéréssel tartozik a fiának azért a laboratóriumi kísérletért, amit valamivel több mint tíz évvel ezelőtt végrehajtott. A kísérletért, amely létrehozta csodálatos képességekkel megáldott, ámde lelkiismeret nélküli fiát. – A viszontlátásra, Izsák.
Ebben a pillanatban száztonnányi feltartóztathatatlan víztömeg tört át a zsilipnyíláson. A roskatag lapátkerék a helyiség közepén őrült iramban megindult, és hosszú-hosszú évek után most először beindította a csikorgó, elrozsdásodott fogaskereket és hajtókarokat, miközben a torony tetején az óra összevissza ütött. És a fékevesztett, nekiszabadult vízár pillanatok alatt szétzúzott mindent, ami az útjába került, percek alatt alámosta az épület gránitalapzatát is. Néhány nagyobb darab elcsúszott a helyéről és az első emeletet-tartó gerendák kezdtek beomlani. Tíz perccel a robbanás után megingott maga az óratorony is, majd lassú méltósággal alázuhant. Az épületből és a titkos laboratóriumból végül nem maradt más, mint vízmosta törmelék.

EPILÓGUS

Egy évvel később

– Még egy beteged van – mondta Jean, fejét bedugva az ajtón –, aztán mára szabad vagy.
– Ez már ráadás? – kérdezte Marsha enyhe zavarral. Úgy tervezte, hogy négykor már szabad lesz. De ha még egy betege van, akkor öt előtt nem végez. Normális körülmények között nem bánta volna, ma azonban Joe Arnolddal, David valamikori történelemtanárával volt találkozója este hatkor. A férfi megígérte, hogy elviszi Marshát a sétálóutcában a kisállat-kereskedésbe, hogy megvegyék azt az aranyszőrű vizslakölyköt, amelyikre rábeszélte az asszonyt. – Jót fog majd tenni – mondta neki. – Egy kis állatterápia. Én mondom, a kutyák munkanélkülivé tehetnék a pszichológusokat.
Nem sokkal azután, hogy az újságokban olvasott a tragédiáról, Joe felhívta Marshát telefonon, és elmondta neki, mennyire sajnálja a történteket, és hogy mindig is nagyon bántotta, hogy David halála után nem kereste meg és nem fejezte ki részvétét. Aztán egyre inkább kezdtek összebarátkozni. Joe elhatározott szándéka volt, hogy kiragadja Marshát önként vállalt elszigeteltségéből.
– A nő nagyon odavan – mondta Jean. – Ha nem szorítom be mára, akkor-csak egy hét múlva tudjuk fogadni. Azt mondja, hogy vészhelyzet van.
– Vészhelyzet! – morogta Marsha. Szerencsére csak elszórtan és nagyon ritkán adódtak veszélyhelyzetnek nevezhető pszichiátriai esetek. – Jól van – mondta egy megadó sóhaj kíséretében.
– Drága vagy – örvendezett Jean. Becsukta az ajtót. Marsha odament az íróasztala mögé és leült. Magnóra mondta az előző foglalkozás kiértékelését. Amikor ezzel elkészült, kifordult a székével és a hatalmas ablakon keresztül kinézett a gyönyörű tájra. Közeledett már a tavasz. A fű fakó téli színe harsogó zöldre változott. Hamarosan a sáfrányok is elődugják a fejüket. Itt-ott már rügyek is fakadtak a fákon.
Marsha mély lélegzetet vett. Mi mindenen ment keresztül. Alig egy év telt el a végzetes éjszaka óta, amikor elveszítette a férjét és kisebbik fiát. Az egészet balesetnek nyilvánították; az újságokban közzétették még annak a rozsdás keresztpántnak a fényképét is, amely nyilván elpattant a rozzant zsilipkapun és szabad folyást engedett a tavaszi áradás tetőpontján lévő Merrimack folyónak. Marsha meg sem kísérelte, hogy megcáfolja ezt a változatot; ő maga is örült annak a látszatnak, hogy a lidércnyomásnak véletlen tragédia vetett véget. Sokkal meggyőzőbben hangzott, mint az igazság.
Hihetetlenül nehéz volt megbirkóznia a gyászával. Eladta a házat, ahol ő és Victor együtt éltek, még a Kiméra részvényeit is eladta. A pénz egy részéből vásárolt magának egy csinos kis házat Ipswichben, az óceán mellett egy kis öbölben. A csodálatos homokdűnéken át csak egy rövid sétára volt a tengerpart. A legtöbb hét végét egyedül töltötte fájdalmas magányában, kint a parton, ahol a hullámok moraján és egy-egy sirály fel-felhangzó vijjogásán kívül egyéb zaj nem háborgatta. Marsha már kislánykorától mindig is vigaszt talált magának a természetben.
Victor és Kivi holttestét nem találták meg. A bezúduló víz hihetetlen ereje nyilvánvalóan elsodorta okét, csak a jó isten tudja, hová. Mégis; hogy nem volt holttest, csak tovább nehezítette Marsha megnyugvását, bár nem azért, amire ilyenkor a legtöbb pszichológus gondolna. Jean nagyon óvatosan igyekezett Marshát rábeszélni, hogy vesse alá magát valamilyen terápiának, de Marsha ellenállt. Hogyan is magyarázhatta volna el bárkinek is, hogy nyomtalan eltűnésük azt a kellemetlen érzést keltette benne, hogy talán a rettenetes epizódnak még sincs vége. A négy magzatból sem találtak semmit, nem mintha bárki is tudta volna, hogy keresni kellene őket. Marsha még hónapokkal az esemény után is lázálmaiban attól retteg, hogy a víz egyszer csak egy ujjat vágy egy végtagot sodor a partra ott, ahol sétálni szokott.
A legnagyobb megnyugvást számára a munka jelentette. Amikor már tompulni kezdett az első sokk és a fájdalom, Marsha a munkába temetkezett; önkéntes elfoglaltságot is vállalt különféle közösségi szervezetekben. Valerie Maddox is nagy segítségére volt, sok hétvégét töltött együtt vele új, tengerparti házában. Marsha tudta, hogy hálával tartozik Valerie-nek.
Odament az íróasztalához. Négy óra körül járt. Itt az ideje, hogy fogadja az új beteget, s azután elinduljon a kisállat-kereskedésbe. Csengetett Jeannek, jelezve, hogy készen áll. Felállt, és odament az ajtóhoz. Elvette Jeantől a feléje nyújtott új kartont, eközben látta, hogy egy negyvenöt év körüli asszony várakozik odakint. A nő rámosolygott Marshára, ő meg vissza. Intett az asszonynak, hogy kövesse a rendelőbe. Sarkon fordult, az ajtót félig nyitva hagyta maga mögött, és leült abba a székbe, ahol a beszélgetések során ülni szokott. Mellette egy kis asztalka állt, rajta egy doboz papírzsebkendő azoknak a betegeknek, akik nem tudnak uralkodni az érzelmeiken. Marshával szemközt még két szék állott.
Amikor Marsha meghallotta, hogy az asszony belépett a rendelőbe, megfordult, hogy üdvözölje. Az asszony nem volt egyedül. Nyomában egy tízegynéhány éves, betegesnek és fáradtnak látszó fiatal lány lépett be. A lány fakó szőke haja kócos volt, és ráfért volna egy alapos mosás is. A karjában egy körülbelül másfél éves, szőke kisgyereket tartott. A pici egy újságot markolászott.
Marsha kíváncsi volt, melyikük lehet a beteg. Bármelyikük legyen is az, ragaszkodnia kell majd ahhoz, hogy a másik kimenjen. E pillanatban mindenesetre csak annyit mondott: – Kérem, foglaljanak helyet. Úgy döntött: előbb mondják csak el, miért jöttek. Az évek során már megtanulta, hogy ily módon sokkal több információhoz juthat, mint bármi más kérdezz-felelek módszerrel.
Amíg a fiatal lány elhelyezkedett a Marshával szemközti széken, addig az asszony fogta a kicsit, majd a lány ölébe ültette. A gyerek figyelmét teljesen lekötötték a folyóirat illusztrációi. Marsha önkéntelenül is elgondolkozott azon, hogy vajon miért hozták magukkal őt is. Hiszen nem olyan nehéz manapság pótmamát találni.
Marsha úgy vélte, a fiatal lány nem örvend a legjobb egészségi állapotnak. Törékeny alakja és rettenetesen sápadt arcszíne arra vallott, hogy depressziós, de az is lehet, hogy csak rosszul táplált.
– Josephine Steinburger vagyok, ez pedig a lányom, Judith – kezdte az asszony. – Köszönöm, hogy fogadott minket. Teljesen kétségbe vagyunk esve.
Marsha bátorítóan bólintott.
Mrs. Steinburger bizalmasan előrehajolt, de éppen elég hangosan beszélt ahhoz, hogy Judith is hallhassa, amit mond. – A lányom nem különösebben gyors észjárású, már ha tudja, mire gondolok, örökösen valami bajba keveredik. Kábítószerezik, elszökdösik otthonról, verekszik a bátyjával, nincsenek igazán barátai meg ilyesmik.
Marsha újra bólintott. A lányra nézett, hogy lássa, hogyan reagál, ám az csak üresen bámult maga elé.
– Ezek a kölykök mindenre kaphatók manapság – folytatta Josephine. – Szex meg ilyesmik, tudja. Bezzeg az én időmben másképp volt minden. Nekem fogalmam sem volt arról, hogy mi a szex, egészen addig, míg már elég érett nem lettem ahhoz, hogy élvezni tudjam; tudja, hogy mire gondolok, igaz?
Marsha újra bólintott. Azt remélte, hogy a lány is részt vesz a beszélgetésben, ő azonban továbbra is hallgatott. Marsha azon morfondírozott, vajon most is kábítószer van-e benne?
– Akárhogy is – folytatta Josephine –, Judith váltig állítja, hogy még sohasem feküdt le senkivel, éppen ezért elképzelheti, mennyire meglepődtem, amikor másfél évvel ezelőtt világra hozta nekem ezt a zabigyereket. – Gúnyosan felkacagott.
Marsha egyáltalán nem lepődött meg. Minden védekező mechanizmus közül a tagadás a leggyakoribb. A legtöbb, kamasz még akkor is tagadja szexuális kapcsolatát, ha annak szemmel látható bizonyítékai vannak.
– Judith azt állítja, hogy a gyerek apja egy fiatal fiú, aki pénzt adott neki azért, hogy a kis fioláját felnyomhassa neki – mondta Josephine, és sokatmondóan nézett Marshára. – Tudja, hallottam én már ezt mindenféle névvel illetni, de kis fiolával még soha. Akárhogy is…
Marsha csak ritkán szakította félbe azokat az embereket, akik eljöttek hozzá, most azonban, hogy a lány még mindig nem szólt egy szót sem, mégis megtette. – Talán jobb lenne, ha maga a beteg mondaná el nekem a saját szavaival a történteket.
– Hogy érti azt, hogy a saját szavaival? – kérdezte Josephine, és megzavarodva felhúzta a szemöldökét.
– Pontosan úgy, ahogy mondtam – felelte Marsha. – Úgy vélem, jobb, ha saját maga mondja el a történteket, vagy legalábbis bekapcsolódik a beszélgetésbe.
Josephine szívből felkacagott, de aztán összeszedte magát. – Ne haragudjon, de rossz helyen keresgél. Judithtal nincs semmi baj. Sőt, még valami felelősségérzet is kialakult benne, most, hogy anyává lett. A kölyök az, – aki zűrzavaros, ő a beteg.
– Óh, hát persze – mondta Marsha kissé megütközve. Már korábban is kezelt gyerekeket, de ilyen kicsiket még soha.
– Rémület ez a kölyök! – folytatta Josephine. – Egyszerűen nem bírunk vele.
Marsha megpróbálta rávenni, hogy pontosabban fogalmazzon. A legtöbb szülő rémesnek nevezi tipegő csecsemőjét. Marshának ennél sokkal pontosabb információkra lett volna szüksége. – Miben nyilvánul meg a kezelhetetlensége? – kérdezte.
– Ah! – fakadt ki Josephine. – Az ember csak kimond valamit, ez meg már csinálja is. Én mondom magának, az italozásba kergeti az embert. – A gyerekhez fordult. – Nézz a nénire, Jason!
Jason azonban teljesen belefeledkezett az újságjába.
– Jason! – szólt rá ismét Josephine. Előrenyúlt, kikapta a gyerek kezéből az újságot, és az asztalra dobta. Marsha csak ekkor vette észre, hogy a Sejtbiológiai Közlöny legfrissebb száma volt a gyerek kezében.
– A kölyök már jobban olvas, mint az anyja. Most pedig kémiai felszereléseket akarna magának.
Marsha torkát összeszorította a félelem. Lassan felemelte a tekintetét.
– Őszintén szólva, dehogy merek én neki másfél éves korában kémiai felszereléseket venni – folytatta Josephine. – Ez nem normális dolog. Még képes és felrobbantja az egész házat.
Marsha megnézte magának a Judith ölében ülő gyermeket. A kicsi jéghideg kék szemeivel állta Marsha pillantását. Sugárzott belőle az intelligencia, amely szöges ellentétben állt angyali pofikájával. Marsha visszalépett az időben. Ez a kisfiú kiköpött mása volt Kivinek ugyanilyen idős korában.
Marsha azonnal rájött, mi van előtte: az utolsó zigóta. Az, amelyikről Kivi azt mondta, hogy elvesztegette a sejtbeültetési kísérletei során. Egy gyerek az ő nyolcadik petesejtjéből.
Marsha mozdulni sem tudott. Kezét a szája elé kapta, mert felsikoltott; a lidércnyomás valóban nem ért véget.
Josephine felpattant és odalépett Marshához. – Dr. Frank? – kérdezte ijedten. – Jól van?
– I... igen, hogyne – felelte Marsha elhalóan. – Elnézést kérek. Jól vagyok, nincs semmi baj. – Nem tudta levenni a szemét a gyerekről.
– Szóval, ahogy már mondtam – folytatta Josephine –, ez a kölyök minden képzeletet felülmúl. Képzelje, a múltkor is...
Marsha a szavába vágott. Mindent elkövetett, hogy ne remegjen a hangja, amikor megszólalt: – Mrs. Steinburger, meg kell állapodnunk egy újabb találkozóban, de csak Jasonnal. Véleményem szerint sokkal célravezetőbb, ha kettesben leszünk. De ezt csak egy másik alkalommal tehetjük meg.
– Hát, ahogy gondolja – sóhajtott fel Josephine. – Maga az orvos. Maga tudja. Gondolom, várhatunk meg néhány napot. De azért remélem, hogy tud rajtunk segíteni.
Miután távoztak, Marsha betette mögöttük az ajtót és fáradtan nekidőlt. Sóhajtott egyet és hangosan azt mondta: – Én is remélem!
Tisztában volt vele, hogy csinálnia kell valamit ezzel a gyerekkel, ezzel a csodagyerekkel, akinek a gonoszsága akkora lehet, ha éppen nem nagyobb, mint Kivié. De mit tegyen?
Felkapta a telefont, és felhívta Joe Arnoldot, hogy megmondja neki, késni fog. Már attól is jobban érezte magát, hogy Joe hangját meghallotta.
– Tudod, örülök, hogy nem akarod a találkozót lemondani, hiszen úgysem hagynálak kibújni a hálóból. – Melegen felnevetett. – Arra gondoltam, esetleg együtt is vacsorázhatnánk. Nem lehet egy kutyust mindjárt az első estéjén magára hagyni. Remélem, elég elszánt vagy ahhoz, hogy megedd a főztömet. Igazi méregerős chilit készítek. Már el is kezdtem.
Marsha remélte, ahhoz is elég elszánt lesz, hogy egyéb dolgokat is megtegyen, például hogy belefogjon az igazság elbeszélésébe. És mindazok közül, akik legközelebb álltak hozzá – Valerie, Joe, Jean –, éppen Joe a legmegfelelőbb arra, hogy beavassa ő az, akire leginkább számíthat. – A chili fantasztikusan hangzik – mondta. – Hamarosan felfalom. – Már-már a nyelvén volt, hogy megemlíti Jasont, de aztán úgy döntött, ez még várhat. Semmit sem akart telefonon elmondani.
– Fantasztikus! Már-már kezdtem azt hinni, betegként kell hozzád bejelentkeznem ahhoz, hogy kettesben lehessek veled. Akkor hétkor a kisállatkereskedés előtt? Azt hiszem, nyolcig vannak nyitva.
– A hét óra remek! És... Joe… köszönöm.
Letette a telefont és felvette a kabátját. Marsha a kisállat-kereskedéshez hajtott, s már attól a tudattól is sokkal jobban érezte magát, hogy hamarosan elmondhatja valakinek Victor és Kivi halálának igaz történetét. Olyan hosszú ideig fojtotta mindezt magába. Megkönnyebbülés lesz, ha végre kiadhatja. Igazán szerencsének érezte, hogy itt van Joe, akinek végre elmondhat mindent. Mióta belépett az életébe, olyan volt a számára, mintha a gondviselés küldte volna.
Behajtott a kocsival a kis parkolóba, kiválasztott egy helyet, a legközelebbit a kisállat-kereskedés bejáratához és leállította a motort. A kormánykerékbe kapaszkodva hangtalanul sírva fakadt. Akárhogy is, szembe kell néznie ezzel az utolsó démon gyerekkel és Joe segítségével örökre véget kell vetnie annak a lidércnyomásnak, amit a férje szabadított rá.